Николай Островски
Как се каляваше стоманата

Превод от руски: Людмил Стоянов, 1944

chitanka.info

Първа част

Първа глава

— Тия от вас, които идваха преди празника у дома да ги изпитвам — да станат!

Подпухналият човек с расо и тежък кръст на шията погледна заплашително учениците.

Малките зли очички като че пробождаха шестимата, станали от чиновете — четири момчета и две момичета. Децата боязливо поглеждаха към човека с расото.

— Вие седнете — махна попът към момичетата.

Те бързо седнаха и въздъхнаха с облекчение.

Очичките на отец Василий се спряха върху четирите фигурки.

— Я елате насам, милички!

Отец Василий стана, отмести стола и се доближи съвсем до притисналите се едно до друго деца.

— Кой от вас, подлеци такива, пуши?

И четиримата отвърнаха тихо.

— Не пушим, отче.

Лицето на попа почервеня.

— Не пушите, мръсници, а кой е сипал махорка в тестото? Не пушите, а? Ей сега ще видим! Обърнете джобовете си! Хайде, по-живо! Не чувате ли? Обръщайте!

Тримата почнаха да вадят и да слагат на масата съдържанието на джобовете си.

Попът внимателно разглеждаше ръбовете, като диреше следи от тютюн, но не намери нищо и се хвана за четвъртото момче, чернооко, със сива ризка и сини гащи с кръпки на коленете.

— А ти какво стоиш като истукан?

Черноокото отвърна глухо, със скрита омраза в погледа:

— Нямам джобове — и прекара ръце по зашитите шевове.

— А-а-а, нямаш джобове! Ти мислиш, че не знам кой може да е извършил такава мръсотия, да развали тестото? Ти мислиш, че и сега ще си останеш в училището? Не, миличък, това няма да ти се размине току-тъй. Миналия път майка ти едва измоли да те оставя, но сега дума да не става. Марш навън! — Той хвана здраво момчето за ухото и го изхвърли в коридора, като хлопна след него вратата.

Класът замря, сви се. Никой не разбра защо изгониха Павка Корчагин от училището. Само Серьожка Брузжак, другар и приятел на Павка, беше видял как Павка сипа шепа махорка в тестото за нафора в кухнята, където шестимата слаби ученици чакаха попа. Бе се наложило той да ги изпитва чак в квартирата си.

Изпъденият Павка седна на последното стъпало на стълбата. Мислеше как ще се върне в къщи и какво ще каже на майка си, такава грижлива жена, която работеше от сутрин до късна вечер като готвачка у акцизния инспектор.

Сълзи задушаваха Павка.

„Какво ще правя сега? И все заради тоя проклет поп. И за какъв дявол му сипах махорка? Серьожка ме подкокороса. «Хайде — казва — да й сипем на тая проклета усойница.» И му сипахме. На Серьожка му се размина, но мене сигурно ще ме изгонят.“

Отдавна бе започнала тая вражда с отец Василий. Веднъж Павка се сби с Мишка Левчуков и го оставиха „без обед“. За да не лудува в празния клас, учителят отведе немирника при по-големите, във втори клас. Павка седна на задния чин.

Учителят, слабичък човек с черно сако, разправяше за земята, за небесните светила. Павка слушаше със зяпнала от учудване уста, че земята съществува вече милиони години и че звездите са също като земята. Тъй беше учуден от чутото, че дори поиска да стане и да каже на учителя: „В закон божи е казано другояче“, но се уплаши да не си изпати.

По закон божи попът винаги пишеше на Павка пет. Той знаеше наизуст всички тропари, Стария и Новия завет; знаеше много добре в кой ден какво е създал бог. Реши да попита отец Василий. Още на първия урок по закон божи, щом попът седна в креслото, Павка вдигна ръка и като получи позволение да говори, стана.

— Отче, а защо учителят в по-горния клас казва, че земята съществува от милиони години, а не както е казано в закон божи пет хи… — но изведнъж се сепна от кресливия вик на отец Василий:

— Какво каза, мръснико? Така ли учиш словото божие!

Преди Павка да гъкне, попът го хвана за ушите и заблъска главата му о стената. След миг, пребит и уплашен, той бе изхвърлен в коридора.

Зле си изпати Павка и от майка си.

На другия ден тя отиде в училището и измоли отец Василий да приеме обратно сина й. Оттогава Павка намрази попа от цялата си душа. Мразеше го и се боеше от него. Никому не прощаваше той малките си обиди; не можа да прости и на попа незаслужения побой, озлоби се, затвори се в себе си.

Много още дребни обиди бе понесло момчето от отец Василий: попът го пъдеше от клас, по цели седмици го държеше изправен в ъгъла за дреболии и никога не го вдигаше да го изпитва, та затова преди Великден трябваше да отиде със слабите ученици да държи изпит в къщата на попа. И там, в кухнята, Павка сипа махорка в тестото за нафора.

Никой не го видя и все пак попът веднага позна чия работа е това.

… Часът свърши, дечурлигата се втурнаха на двора и наобиколиха Павка. Той мълчеше мрачно. Серьожка Брузжак не излезе от класа, чувствуваше, че и той е виновен, но с нищо не можеше да помогне на другаря си…

През отворения прозорец на учителската стая се подаде главата на директора Ефрем Василиевич и дебелият му бас накара Павка да трепне.

— Веднага пратете Корчагин при мене! — извика той.

И Павка тръгна към учителската стая с разтупкано сърце.

Съдържателят на бюфета при гарата, възрастен, бледен, с безцветни, избледнели очи, хвърли бегъл поглед към застаналия встрани Павка.

— На колко е години?

— На дванайсет — отвърна майката.

— Хубаво, да остане. Условието е: осем рубли на месец и храна в работните дни, едно денонощие — работа, едно денонощие — в къщи, и да не краде.

— Какво приказвате, моля ви се! Няма да краде, гарантирам ви — уплашено каза майката.

— Тогава още днес да започне работа — заповяда съдържателят и като се обърна към стоящата до него зад тезгяха продавачка, помоли я:

— Зина, отведи момчето в миячната, кажи на Фросенка да му даде работата на Гришка.

Продавачката захвърли ножа, с който режеше шунка, кимна с глава на Павка и тръгна през помещението, като си проправяше път към страничната врата, водеща към миячната. Павка я последва. Майка му подтичваше до него и току му шепнеше:

— Ти, Павлуша, бъди усърден, да не се посрамиш. Тя изпрати сина си с тъжен поглед и тръгна към изхода.

В миячната кипеше трескава работа: на масата се издигаше планина от чинии, вилици, ножове и няколко жени ги изтриваха с прехвърлени през рамо кърпи.

Чернокосо момченце с щръкнала, сплъстена коса, малко по-голямо от Павка, шеташе около два огромни самовара.

Миячната беше пълна с пара от големия казан с вряла вода, дето миеха съдовете, и на първо време Павка не можеше да различи лицата на работещите жени. Стоеше сред стаята, без да знае какво да прави и де да се дене.

Продавачката Зина отиде до едната от жените, които миеха съдовете, улови я за рамото и рече:

— Ето ви, Фросенка, ново момче на мястото на Гришка. Ти му обясни какво трябва да работи.

После Зина се обърна към Павка, посочи жената, която току-що нарече Фросенка, и каза:

— Тя е тук старшата. Каквото ти каже, това ще правиш. — Обърна се и тръгна към бюфета.

— Добре — тихо отвърна Павка и въпросително погледна застаналата пред него Фрося.

Тя изтриваше потта от челото си, гледаше го от горе на долу, сякаш преценяваше достойнствата му, и като засукваше смъкналия се под лакътя ръкав, каза с чудно приятен, гръден глас:

— Работата ти, миличък, е проста: ранко сутрин, значи, ще затопляш тоя казан, тъй че винаги да имаш в него вряла вода. Дърва, то се знае, ще си цепиш, а освен туй и ей тия самовари са твоя работа. После, като дотрябва ще чистиш ножчета и вилички и ще изнасяш помията. Работата си е бая, миличък, ще се изпотиш — обясняваше тя с костромски изговор, с ударение на „а“, и от този изговор, както и от заляното й с руменина лице с чипо носле, на Павка му стана някак по-весело.

„Няма що, леличката си я бива“ — реши той в себе си и като събра кураж, обърна се към Фрося:

— А сега какво да правя, лельо?

Каза и се запъна. Високият смях на жените в миячната заглуши последните му думи:

— Ха-ха-ха!… Фросенка си завъди вече и племенник…

— Ха-ха!… — смееше се повече от всички самата Фрося.

Поради парата Павка не беше видял добре лицето й, а Фрося беше едва на осемнадесет години.

Вече съвсем смутен, той се обърна към момчето и попита:

— Какво да правя сега?

Но момчето само се изкиска на въпроса:

— Попитай леличката, тя ще ти разправи надълго и нашироко, а аз съм тук временно. — Обърна се и се шмугна през вратата в кухнята.

— Ела тук, помагай да изтриваме вилици — чу Павка гласа на една от работничките, вече възрастна жена. — Що сте се разцвилили? Какво пък толкова каза детето?… На, вземи — подаде тя кърпа на Павка, — хвани единия край със зъби, а другия изпъни по ръба. Ето ти виличка, чисти насам-натам зъбчетата, тъй че прашинка да не остане. При нас за туй е много строго. Господата оглеждат вилиците и ако забележат мръсотия — загубен си, съдържателната те изгонва начаса.

— Как така съдържателната? — не разбра Павел. — Нали този, дето ме прие, е съдържателят?

Миячката се засмя:

— Съдържателят, синко, тук е като за украшение, мухльо е той. Цялата работа ръководи съдържателката. Днес я няма. Като поработиш, ще видиш.

Вратата се отвори и в миячната влязоха трима келнери с грамада мръсни чинии.

Единият, широкоплещест, кривоглед, с едро четириъгълно лице, каза:

— Шавайте по-живо. Сега ще довтаса обедният, а вие се пипкате.

Той се взря в Павка и попита:

— А този кой е?

— Новичкият — отвърна Фрося.

— А, новичкият — каза той. — Ето що — тежката му ръка се стовари върху рамото на Павка и го блъсна към самоварите, — те трябва винаги да са готови, а то, гледай ги — единият угаснал, а другият едва диша. Днес ти се прощава, но ако това се повтори утре, ще получиш един по сурата. Ясно ли е?

Без да каже дума, Павка се залови за самоварите.

Тъй започна трудовият му живот. Никога Павка не бе се старал така, както през своя пръв работен ден. Разбра, че тук не е като в къщи, дето можеше да не послуша майка си. Кривогледият го каза ясно, че ако не слуша, ще получи един по сурата.

От тумбестите, побиращи четири кофи самовари се пръскаха искри, когато Павка ги разпалваше, нахлузил снетия си ботуш на кюнеца. После грабваше кофите с помия, тичаше към помийната яма, хвърляше дърва под казана с вода, сушеше мокри кърпи върху кипналите самовари, правеше всичко, каквото му казваха. Късно вечерта умореният Павка се отправи долу, към кухнята. Възрастната миячка на съдове Анисия погледна към вратата, зад която се скри Павка, и каза:

— Гледай, на това момче нещо му липсва — тича като лудо. Не ще да са го пратили от добро да работи.

— Да, оправно момче — каза Фрося, — не иска подканяне.

— Скоро ще клекне — възрази Луша, — всички отначало се стараят…

В седем часа сутринта, съсипан от безсънната нощ и безкрайното тичане, Павка предаде кипящите самовари на смяната си — едно дебелобузо хлапе с нахални очички.

Като се убеди, че всичко е в ред и самоварите кипят, пъхнало ръце в джобовете, хлапето цръкна слюнка през стиснатите си зъби, погледна Павка с малко безцветните си очи с вид на презрително превъзходство и каза с тон, който не допущаше възражение:

— Ей ти, свирчо! Утре ела на смяна в шест часа.

— Защо в шест? — попита Павка. — Нали смяната е в седем?

— Който иска, да се сменява в седем, а ти ела в шест. А ако лаеш много, на бърза ръка ще ти сложа един печат на физиономията. Я го виж ти, пионката му недна, едва постъпил и вече вири нос.

Жените, чиято смяна беше току-що дошла, наблюдаваха с интерес разговора на двете момчета. Нахалният тон и предизвикателното държане на хлапето разсърдиха Павка. Той направи крачка към своята смяна, готов да зашлеви на хлапето хубава плесница, но страхът да не бъде изгонен още първия ден го спря. Черен като облак, той каза:

— Я по-полека, не налитай, че ще се опариш. Утре ще дойда в седем, а колкото за боя, и аз мога не по-зле от тебе; ако искаш да опиташ — заповядай.

Противникът отстъпи една крачка към казана и учуден гледаше наежения Павка. Той не очакваше такъв решителен отпор и се посмути.

— Добре, ще видим — измърмори той.

Първият ден бе минал благополучно и Павка крачеше към къщи с чувство на човек, заслужил честно почивката си. Сега и той работи и вече никой няма да му каже, че е готован.

Утринното слънце се издигаше лениво зад огромната дъскорезница. Скоро ще се покаже и тяхната къщурка. Ей сега, току зад имението на Лешчински.

„Мама сигурно е станала, а пък аз се връщам от работа — мислеше Павка и тръгна по-бързо, като си подсвиркваше. — Не е толкова лошо, че ме натириха от училището. Все едно — нямаше да видя бял ден от проклетия поп, а сега не ща да знам за него — разсъждаваше Павка, приближавайки се към къщи. Като отваряше вратника, той си спомни: — А на оня, белоклепавия, непременно ще му разбия мутрата, непременно.“

Майка му шеташе навън около самовара. Като видя сина си, попита тревожно:

— Е, как е?

— Добре — отвърна Павка.

Майката искаше да го предупреди за нещо. Той разбра — през отворения прозорец на стаята се виждаше широкият гръб на брат му Артьом.

— Какво, Артьом ли е пристигнал? — попита той смутен.

— Вчера пристигна и ще си остане тук. Ще работи в депото.

Павка отвори малко плахо вратата на стаята.

Грамадната фигура, която седеше до масата гърбом към него, се обърна и суровите очи на брата погледнаха Павка изпод гъстите черни вежди:

— О, махоркаджията, дойде ли? Хайде, здрасти!

Нищо приятно не предвещаваше за Павка разговорът със завърналия се брат.

„Артьом знае вече всичко — помисли Павка. — Той може и да ми се скара, и да ме набие.“

Побояваше се Павлик от Артьом.

Но Артьом очевидно нямаше намерение да го бие; той седеше на малкото столче, опрял лакти на масата, и гледаше Павка, без да откъсва очи от него — полунасмешливо, полупрезрително.

— Та, значи, свърши вече университета, изучи всички науки и сега се зае с помията? — каза Артьом.

Павка впери очи в пукнатата дъска на пода, като изучаваше внимателно изскочилата главичка на гвоздея. Но Артьом стана от масата и тръгна към кухнята.

„Ще мине май без тупаница“ — облекчено въздъхна Павка.

Докато пиеха чай, Артьом спокойно разпитваше Павка за станалото в класа.

Павка разправи всичко.

— И какво ще излезе от тебе, като растеш такъв нехранимайко? — тъжно каза майка му. — Какво да го правим? На кого ли се е метнал? Господи боже мой, колко мъки съм изтърпяла с това момче! — оплакваше се тя.

Артьом отмести настрана празната си чаша, обърна се към Павка и каза:

— Ето що, братле. Станалото — станало, сега си отваряй очите, не продавай фокуси на работа, изпълнявай всичко както трябва; ако те изхвърлят и оттам, така ще те наредя, че да ме помниш. Да знаеш. Стига си тормозил мама. Дето и да се пъхне, дяволът неден — все недоразумения, все нещо ще измъдри. Но сега вече — край. Като поработиш година, ще помоля да те вземат ученик в депото, защото с тая помия от тебе човек няма да стане. Трябва да учиш занаят. Сега си още малък, но след година ще помоля — може да те приемат. Аз се местя тук и тук ще работя. Майка вече няма да слугува. Стига е превивала гръб пред всякакви гадини. Но ти внимавай, Павка, човек да станеш!

Той се изправи с грамадния си ръст, облече окаченото на гърба на стола палто и подхвърли на майка си:

— Излизам за малко по работа. — И като се приведе, за да не се удари в горния праг, излезе.

Вече от двора, като минаваше край прозорчето, каза:

— Донесъл съм ти там ботуши и ножче, майка ще ти ги даде.

Бюфетът на гарата работеше непрекъснато ден и нощ.

Железопътният възел съединяваше пет линии. Гарата гъмжеше от хора и едва през нощта затихваше за два-три часа в паузата между два влака. Тук, на гарата, се срещаха и разминаваха в разни посоки стотици ешелони. От фронта — за фронта. Оттам — с осакатени, накълцани хора, а за там — с потоци нови хора в сиви еднообразни шинели.

Две години се трепа Павка на тая работа. Кухнята и миячната — ето всичко, което виждаше през тия две години. В грамадната кухня-мазе кипеше трескава работа. Работеха повече от двадесет души. Десет келнери сновяха между бюфета и кухнята.

Павка получаваше вече не осем, а десет рубли. Поотрасна за тия две години, заякна. През много митарства мина за това време. Пържи се половин година в кухнята като помощник-готвач, изхвръкна пак в миячната — изхвърли го всесилният майстор, не му хареса несговорчивото хлапе: току-виж, мушнало го с ножа заради някой юмрук в зъбите. Отдавна да го бяха изгонили от работа за това, но го спасяваше неизтощимата му работоспособност. Павка можеше да работи повече от всички, неуморно.

В напрегнатите за бюфета часове тичаше като бесен с таблите, като прескачаше по четири-пет стъпала надолу към кухнята и обратно.

Нощем, когато навалицата в двете помещения на бюфета секваше, келнерите се събираха долу, в килерите на кухнята. Започваше бясна игра на карти: на „31“, на „деветка“. Неведнъж Павка виждаше банкноти на масите. Но не го учудваха многото пари, знаеше, че всеки от тях за едно денонощие дежурство получава бакшиш до тридесет-четиридесет рубли. Събираха им се — оттук половин рубличка, оттам рубличка. А после се напиваха и до забрава играеха на карти. Павка кипеше от възмущение.

„Проклети мръсници! — мислеше той. — Артьом е шлосер, майстор и половина, а получава четиридесет и осем рубли, пък аз — десет, а тия за едно денонощие вземат толкова — и за какво? Поднесат — отнесат. После проиграват и пропиват всичко.“

Павка ги смяташе като съдържателите за чужди и врагове. „Те, подлеците, работят тук като лакеи, а жените и синчетата им живеят в градовете като богатите.“

Довеждаха синчетата си в гимназиални униформи, довеждаха и своите разплути в доволство жени. „А имат, кажи-речи, повече пари, отколкото господата, на които прислужват“ — мислеше Павка.

Не се чудеше той и на това, което ставаше нощем по ъглите на кухнята и в бюфетните складове; знаеше Павка добре, че всяка миячка на съдове и продавачка не би се задържала дълго в бюфета, ако не се продава за няколко рубли на всеки, който има тук власт и сила.

Павка надзърна в самите дълбини на живота, на дъното му, в кладенеца, и него, жадния за всичко ново, неизпитано, го лъхна на застояла плесен, на блатна влага.

Артьом не можа да нареди брат си ученик в депото: не приемаха по-малки от петнадесет години. Чакаше Павка деня, когато ще излезе оттук, влечеше го към огромното каменно, одимено здание.

Той честичко отиваше там при Артьом, ходеше с него да преглежда вагоните и се мъчеше да помогне с нещо.

Особено скучно му стана, когато напусна Фрося.

Нямаше я вече веселата, засмяна девойка и Павка почувствува още по-силно колко здраво се беше привързал към нея. Като идваше сутрин в миячната и слушаше свадливите викове на бежанките, изпълваше го някаква пустота и самотност.

Една нощ, в паузата между двата влака, като притуряше дърва под казана, Павка клекна пред отворената вратичка; гледаше огъня с присвити очи — тъй хубаво му ставаше от топлината на печката. В миячната нямаше никого.

Не забеляза как мислите му се върнаха към преживянето неотдавна, към Фрося, и пред него ясно изпъкна картината.

В събота през нощния отдих Павка слизаше по стълбата в кухнята. На завоя от любопитство скочи върху дървата, за да надникне в килерчето, дето обикновено се събираха картоиграчите.

А там играта беше в разгара си. Пребледнелият от вълнение Заливанов държеше банката.

На стълбата се чуха стъпки. Обърна се: отгоре слизаше Прохошка. Павка се скри под стълбата, докато той влезе в кухнята. Под стълбата беше тъмно и Прохошка не можеше да го забележи.

Прохошка сви надолу и Павка видя широкия гръб и голямата му глава.

Отгоре по стълбата затича още някой с бързи, леки крачки и Павка чу познат глас:

— Прохошка, почакай.

Прохошка се спря, обърна се и погледна нагоре.

— Какво искаш? — измърмори той.

Стъпките се чуха долу по стълбата и Павка позна Фрося.

Тя хвана келнера за ръкава и каза задъхано, със сподавен глас:

— Прохошка, къде са парите, дето ти ги даде поручикът?

Прохор рязко дръпна ръката си.

— Какво? Парите ли? Че аз не ти ли дадох? — каза той злобно и грубо.

— Но нали той ти даде триста рубли. — И в гласа на Фрося се долавяха сподавени ридания.

— Триста рубли ли, казваш? — ехидно попита Прохошка. — Какво, искаш да си ги получиш? Не е ли множко, госпожичке, за една миячка на съдове? Според мен ти стигат и тия петдесет, дето ти дадох. Та това е цяло щастие! По-чистички госпожици, с образование — и те не вземат такива пари. Да си благодарна и на това — да пипнеш за една нощ петдесет рубли. Няма балами. Ще ти дам още десет-двайсет и свършено, а ако бъдеш умна — ще изкараш още, ще те взема под свое покровителство. — И като подхвърли последните думи, Прохошка се обърна и тръгна към кухнята.

— Подлец, гад! — извика подире му Фрося, облегна се на дървата и глухо зарида.

Не може да се предадат, да се разкажат чувствата, които обзеха Павка, когато слушаше тоя разговор, и застанал в тъмното под стълбата, гледаше как Фрося потреперва и блъска глава о дървата. Павка не се обади, мълчеше, стиснал конвулсивно с ръце железните подпори на стълбата, а в главата му мина и заседна отчетливо, ясно мисълта: „И тази продадоха, проклетниците. Ех, Фрося, Фрося!“

Още по-дълбоко и по-силно се затаи омразата му към Прохошка и всичко наоколо му додея и опротивя. „Ех, да имах сила, щях да пребия тоя подлец до смърт! Защо не съм голям и силен като Артьом?“

Пламъчетата в печката светваха и гаснеха, червените им езичета трептяха, сплетени в дълга, синкава спирала; на Павка се струваше, че някой му се плези насмешливо и подигравателно.

В стаята беше тихо, само в печката пращеше и от чешмата се чуваше шумът на равномерно падащи капки.

Климка бе сложил на полицата последната изтъркана до блясък тенджера и си изтриваше ръцете. В кухнята нямаше никого. Дежурният готвач и помощничките спяха в гардеробната. За три часа през нощта кухнята утихваше и тия три часа Климка винаги прекарваше горе, при Павка. Много се сдружи малкият готварски помощник с черноокото огнярче. Като се качи горе, Климка видя Павка клекнал пред отворената печка. Павка забеляза на стената сянката на познатата рошава фигура и каза, без да се обръща:

— Сядай, Климка.

Готвачето се качи на струпаните дърва, легна върху тях, погледна седящия мълчаливо Павка и каза с усмивка:

— Какво, да не баеш на огъня?

Павка едва откъсна поглед от огнените езици. Две огромни блестящи очи гледаха Климка. И Климка видя в тях неизказана мъка. За пръв път видя тая мъка в очите на другаря си.

— Днеска, Павка, си такъв един чуден… — И като помълча, попита: — Да не ти се е случило нещо?

Павка стана и седна до Климка.

— Нищо не ми се е случило — отвърна той малко глухо. — Тежко ми е тук, Климка. — И ръцете му, отпуснати на коленете, се свиха в юмруци.

— Какво те е прихванало днес? — продължи изправилият се на лакти Климка.

— Прихванало ли, казваш? Винаги ме е прихващало, откак съм дошъл тук на работа. Погледни какво става! Работим като камили и за благодарност, който завърне те удря в зъбите и няма кой да те защити. Господарите са ни наели да им работим, а всеки, който е по-силен, има право да ни бие. И да се разкъсаш, не можеш угоди на всички, а не угодиш ли на някой, вдига ръка. Толкова се стараеш да правиш всичко както трябва, да не може никой да се заяде, тичаш насам-натам, но все ще се намери някой да не си му донесъл навреме — и прас по врата…

Климка го прекъсна изплашен:

— Не викай така, някой ще мине и ще чуе.

Павка скочи:

— Нека чуят, и без туй ще се махна оттук. Да ринеш сняг по пътищата — и то е по-добре, а тук… е същински гроб, негодник до негодник. И колко пари имат всички! А нас ни смятат за добитък, с момичетата правят, каквото си искат, която е хубава и не се поддава, изпъждат я веднага. Къде да идат такива? Вземат все бежанки, бездомни и гладни. Те треперят за комата хляб — тук поне могат да хапнат — и от глад са готови на всичко.

Той говореше това с такъв гняв, че Климка, от страх някой да не чуе разговора им, скочи и затвори вратата към кухнята, а Павка продължи да говори за всичко, което бе накипяло в душата му:

— Ето, ти, Климка, мълчиш, когато те бият. Защо мълчиш?

Павка седна на малкото столче до масата и уморено сведе глава на дланите си. Климка сложи дърва в печката и също седна до масата.

— Днес няма ли да четем? — попита той Павка.

— Нямаме книжка — отвърна Павка. — Будката е затворена.

— Как, не работи ли днес? — учуди се Климка.

— Стражари отвели продавача. Намерили нещо у него — отвърна Павка.

— За какво?

— Казват, за политика.

Климка погледна Павка с недоумение:

— А какво значи политика?

Павка вдигна рамене:

— Дявол го знае! Казват, че ако някой е против царя, това било политика.

Климка трепна уплашено:

— Та има ли такива?

— Не знам — отвърна Павка.

Вратата се отвори и в миячната влезе полусънената Глаша.

— Защо не спите, дечица? Може да подремнете един час, докато няма влак. Върви, Павка, аз ще наглеждам казана.

Павка завърши службата си по-рано, отколкото очакваше, и то така, както не бе подозирал.

През един студен януарски ден, когато смяната на Павка вече свършваше и той се готвеше да си върви, другото момче не дойде. Павка отиде при съдържателката и заяви, че си отива, но тя не го пусна. Умореният Павка трябваше да виси още едно денонощие и през нощта съвсем отпадна. През почивката трябваше да пълни казаните, за да кипнат за влака в три часа.

Павка отвори крана — нямаше вода. Помпата, види се, не работеше. Остави крана отворен, излегна се върху дървата и заспа — умората надви.

След няколко минути кранът забълбука, закъркори и водата потече в казана, напълни го до горе и се разля по гледжосаните плочи на пода на миячната, дето както обикновено нямаше никого. Водата се увеличаваше все повече и повече. Тя заля пода и проникна под вратата в бюфета.

Под вещите и куфарите на спящите пътници запълзяха вадички. Никой не забелязваше това и чак когато водата заля един легнал на пода пътник и той скочи на крака и се развика, всички се спуснаха към вещите си. Настана суматоха.

А водата все прииждаше и прииждаше.

Прохошка, който раздигаше масите във второто помещение, дотича на виковете на пътниците и като прескачаше локвите, стигна до вратата и със сила я отвори. Водата, задържана от вратата, нахлу като поток в помещението.

Виковете се усилиха. В миячната се втурнаха дежурните келнери. Прохошка се хвърли към спящия Павка.

Върху главата на съвсем замаяното от болка момче се засипаха удари.

Сънен, той нищо не разбираше. В очите му пламваха ярки светкавици и остра болка пронизваше цялото му тяло.

Пребит, той едва се довлече до в къщи.

Сутринта, навъсен и мрачен, Артьом разпита Павка за станалото.

Павка му разправи всичко, както си беше.

— Кой те би? — глухо попита Артьом.

— Прохошка.

— Хубаво, лежи си.

Артьом облече кожуха и излезе, без да каже дума.

— Мога ли да видя келнера Прохор? — обърна се към Глашка един непознат работник.

— Сега ще дойде, почакайте — отвърна тя. Грамадната фигура се облегна на вратата и главата опря чак горния праг.

— Хубаво, ще почакам.

С цяла камара чинии на таблата, блъскайки вратата с крак, в миячната влезе Прохор.

— Ето го! — каза Глашка и посочи Прохор.

Артьом пристъпи към него, сложи тежко ръка на рамото на келнера и като го загледа право в очите, попита:

— Защо си бил брат ми Павка?

Прохор поиска да освободи рамото си, но страшен удар с юмрук го свали на пода; помъчи се да стане, но втори удар, по-страшен от първия, го прикова към пода.

Изплашените работници се дръпнаха настрана.

Артьом се обърна и тръгна към изхода.

Прохошка се търкаляше на пода с разбито, потънало в кръв лице.

Вечерта Артьом не се върна в къщи от депото.

Майката узна: Артьом е задържан в полицейското управление.

След шест дни Артьом се върна вечерта, когато майката спеше. Пристъпи към седналия в кревата Павка и ласкаво попита:

— Как е, братчето ми, оправи ли се? — И седна до него. — Има и по-лошо. — После, като помълча, добави: — Нищо, ще постъпиш в електростанцията, вече говорих за тебе. Ще се научиш на занаят.

Павка здраво стисна с две ръце грамадната ръка на Артьом.

Втора глава

В малкия градец като вихър се втурна зашеметяващата новина: „Царят е свален!“

В градеца не искаха да вярват.

От влака, допълзял всред веявицата, на перона изскочиха двама студенти с пушки върху шинелите и отряд революционни войници с червени ленти на ръкавите. Те арестуваха стражарите на гарата, стария полковник и началника на гарнизона. И в градеца повярваха. По снежните улици към площада се заточиха хиляди хора…

Жадно слушаха новите думи: свобода, равенство, братство.

Отминаха шумните дни, напоени с възбуда и радост. Настъпи затишие и само червеното знаме над градската управа, дето хазяйничеха меншевиките и бунтовните, говореше за станалата промяна. Всичко друго си остана по старому.

В края на зимата в градеца се настани гвардейски кавалерийски полк. Сутрин ескадрони отиваха на гарата да ловят дезертьори, избягали от югозападния фронт.

Кавалергардите имаха сити лица, бяха едри, здрави хора. Офицерите — повечето графове и князе, пагоните им златни, по бричовете им сребърни кантове, всичко като в царско време — сякаш не е имало революция.

Отмина седемнадесета година. За Павка, Климка и Серьожка Брузжак нищо не се промени. Старите господари си останаха. Едва през дъждовния ноември почна да става нещо необичайно. По гарата засноваха нови хора, повечето войници от фронта, с чудноватото име „болшевики“.

Отде дойде това име — твърдо и тежко, — никой не проумяваше.

Не беше лесно на гвардейците да задържат дезертьорите от фронта. Все по-често се чупеха стъклата на гарата от пушечна стрелба. От фронта се откъсваха цели групи и при задържане се бранеха с щикове. В началото на декември нахлуха цели ешелони.

Гвардейците заприщиха гарата, смятаха, че ще ги задържат, но ги слиса картечна пукотевица. Свикналите със смъртта хора наизскачаха от вагоните.

Сивите фронтоваци прогониха гвардейците в града. Прогониха ги, върнаха се на гарата и потеглиха по-нататък ешелон след ешелон.

През пролетта на хиляда деветстотин и осемнадесета година тримата приятели излязоха от дома на Серьожа Брузжак, дето бяха играли на карти. По пътя се отбиха в градината на Корчагин. Легнаха на тревата. Беше им скучно. Омръзнали им бяха всички обикновени занимания. Заловиха се да измислят как по-добре да прекарат деня. Зад гърба им затропаха конски копита и на пътя изскочи конник. С един скок конят прескочи канавката, която отделяше шосето от ниската градинска ограда. Конникът махна с камшика към легналите Павка и Климка:

— Ей, момчета, елате тук!

Павел и Климка скочиха и припнаха към оградата. Конникът беше цял в прах; с дебел слой сив прах бяха покрити килнатата на тила фуражка, рубашката и панталоните със защитен цвят. На здрав войнишки каиш висяха наган и две немски бомби.

— Донесете да пийна вода, дечица! — помоли конникът и когато Павка изтича в къщи за вода, обърна се към зяпналия в него Серьожка: — Кажи, момченце, каква власт има в града?

Серьожка бързо започна да му разправя градските новини:

— Вече две седмици няма никаква власт. Самоотбрана е нашата власт — всички жители излизат поред нощем да пазят града. А вие какви сте? — на свой ред попита той.

— Е, ако знаеш много, ще остарееш — с усмивка отвърна конникът.

От къщи тичаше Павка с канче вода в ръка.

Конникът я изпи жадно, наведнъж, подаде канчето на Павка, дръпна поводите и като подкара веднага в кариер, полетя към боровата горичка.

— Какъв беше? — учудено попита Павка.

— Отде да знам — отвърна Климка, като вдигна рамене.

— Сигурно пак ще има смяна на властта. Затуй и Лешчински заминаха вчера. А щом богатите офейкват, значи, ще дойдат партизани — окончателно и твърдо разреши Серьожка този политически въпрос.

Доводите му бяха тъй убедителни, че с него се съгласиха веднага и Павка, и Климка.

Не можаха момчетата да си поговорят както трябва за това, по шосето затропаха копита. И тримата се втурнаха към оградата.

Откъм гората, зад къщата на лесничея, която децата едвам виждаха, се движеха хора, коли, а съвсем близо до шосето — около петнадесет души конници с пушки пряко седлата. Пред конниците яздеха двама: единият — възрастен, във френч със защитен цвят, препасан с офицерски ремък и с бинокъл на гърдите; а до него — конникът, когото момчетата току-що видяха. На френча на възрастния — червена лента.

— Какво ви казах! — мушна Серьожка с лакът Павка в ребрата. — Нали виждаш — червена лента. Партизани. Да ослепея, ако не са партизани… — И като свирна от радост, прехвърли се като птица през оградата на улицата.

Двамата приятели го последваха. Сега и тримата стояха на края на шосето и гледаха пристигащите.

Конниците съвсем се приближиха. Познатият кимна на момчетата и сочейки с камшика къщата на Лешчински, попита:

— Кой живее в тая къща?

Павка започна да обяснява, като се мъчеше да не изостава от коня на конника:

— Тук живее адвокатът Лешчински. Вчера избяга. Изглежда, от вас се уплаши…

— Ти отде знаеш кои сме? — попита възрастният е усмивка.

Павка посочи лентата и отвърна:

— А това какво е? Веднага се вижда…

Жителите наизскачаха на улицата и разглеждаха с любопитство влизащия в града отряд. Нашите приятели стояха край шосето и също гледаха напрашените изморени червеногвардейци.

Когато по паважа изтрополи единственото оръдие на отряда и отминаха колите с картечниците, момчетата тръгнаха подир партизаните и се прибраха в къщи едва след като отрядът се спря в центъра на града и почна да се настанява по квартири.

Вечерта в голямата приемна в къщата на Лешчински, дето се настани щабът на отряда, край голямата маса с гравирани крака седяха четирима: трима от командния състав и командирът на отряда, другарят Булгаков — възрастен, с прошарена коса.

Разгънал на масата картата на губернията, Булгаков движеше по нея нокът, като отбелязваше бойната линия и говореше на седналия срещу него мъж с изпъкнали скули и здрави зъби:

— Ти казваш, другарю Ермаченко, че тук трябва да се бием, а пък аз мисля, че утре сутрин трябва да отстъпим. Добре би било дори през нощта, но хората са уморени. Задачата ни е да можем да отстъпим до Казатин, докато немците не са стигнали там преди нас. Да оказваме съпротива с нашите сили, е смешно… Едно оръдие и трийсет снаряда, двеста щика и шестдесет саби са страшна сила, няма що… Немците вървят като желязна лавина. Ще можем да се бием едва след като се съединим с други отстъпващи червени части. Та ние не бива да забравяме, другарю, че освен немците по пътя си имаме много най-различни контрареволюционни банди. Моето мнение е — още утре сутринта да отстъпим, като вдигнем във въздуха мостчето зад гарата. Докато немците го поправят, ще минат два-три дни. Движението им по железницата ще бъде задържано… Вие как мислите, другари? Хайде да решим — обърна се той към хората около масата.

Седналият по диагонал срещу Булгаков Стружков подъвка с устни, погледна картата, после Булгаков и най-сетне с мъка изрече думите, които бяха заседнали в гърлото му:

— Аз… под… държам Булгаков.

Най-младият, в работническа рубашка, се съгласи:

— Булгаков има право.

И само Ермаченко, същият, който през деня беше говорил с децата, поклати отрицателно глава:

— За кой дявол тогава събирахме отряда? За да отстъпваме пред немците без бой? Според мене тука трябва да се срещнем с тях. Омръзна ми да офейкваме… Ако останеше на мене, непременно щях да се бия тук… — Той рязко отмести стола, стана и закрачи по стаята.

Булгаков го погледна неодобрително:

— В боя се иска разум, Ермаченко. А да осъдим хората на сигурен разгром и унищожение — това не можем да направим. Пък и смешно е. След нас идва цяла дивизия с тежка артилерия, бронирани коли… Остави тия детинщини, другарю Ермаченко… — И като се обърна вече към останалите, завърши: — И така, решено: утре сутрин отстъпваме… Другият въпрос е за свръзката — продължаваше съвещанието Булгаков. — Понеже ние отстъпваме последни, върху нас ляга задачата да организираме работата в германския тил. Тук е голям железопътен възел, градчето има две гари. Трябва да се погрижим на гарата да работи сигурен другар. Сега ще решим кого от нашите да оставим да организира работата. Предлагайте.

— Мисля, че тук трябва да остане морякът Жухрай — каза Ермаченко, като пристъпи към масата. — Първо, Жухрай е от тоя край. Второ, той е шлосер и монтьор, ще може да си уреди да работи на гарата. Никой не е виждал Фьодор с нашия отряд — той ще пристигне едва през нощта. На него му сече пипето и ще оправи тук работата. Според мен той е най-подходящ.

Булгаков кимна с глава.

— Правилно, съгласен съм с тебе, Ермаченко. Имате ли възражения, другари? — обърна се той към останалите. — Не. Значи, въпросът е изчерпан. Оставяме на Жухрай пари и мандат за работа… Сега третият и последен въпрос, другари — каза Булгаков. — Това е въпросът за оръжието, което се намира в града. Тук има цял склад с пушки — двайсет хиляди парчета, останали още от царската война. Струпани са в една селска плевня и лежат там, забравени от всички. Съобщи ми го селянинът, стопанин на плевнята. Иска да се отърве от тях… Разбира се, не може този склад да се остави на немците. Смятам, че трябва да се изгори. И то веднага, до утре всичко да бъде свършено. Само че е опасно да се пали: плевнята се намира на края на града, между бедняшки дворове. Могат да се запалят селските постройки.

Набитият Стружков, с отдавна небръсната брада като четина, се размърда:

— За… за… защо да ги горим? Аз мис… мисля да раз… раздадем оръжието на населението…

Булгаков се извърна бързо към него:

— Да го раздадем ли, казваш?

— Правилно. Ето това е правилно! — възхитено извика Ермаченко. — Да го раздадем на работниците и на останалото население, на хората, които искат. Поне ще има с какво да понажулят немците, когато много ги притиснат. Защото те, както му е редът, ще ги притиснат здравата. А като стане много напечено, момчетата ще грабнат пушките. Стружков право каза: да се раздадат. Добре ще е дори в село да се закарат. Селяните ще ги скрият хубаво, а когато немците почнат да реквизират поголовно, ох, как ще влязат в работа тия пушчици!

Булгаков се засмя:

— Да, но нали немците ще заповядат да се предаде оръжието и всички ще го предадат. Ермаченко запротестира:

— Е, всички няма да го предадат. Някои ще го предадат, а други ще го задържат.

Булгаков изгледа въпросително седналите.

— Да раздадем, да раздадем пушките — подкрепи младия работник Ермаченко и Стружков.

— Какво пък, да ги раздадем — съгласи се Булгаков. — Туй са то всички въпроси — каза той, като ставаше от масата. — Сега можем да си починем до утре. Когато пристигне Жухрай, нека се отбие при мене. Ще поговоря с него. А ти, Ермаченко, иди да провериш постовете.

Като остана сам, Булгаков мина в съседната на гостната спалня на хазаите, постла шинела си на дюшека и легна да спи.

Сутринта Павка се връщаше от електростанцията. Вече цяла година работеше като помощник-огняр.

В градеца цареше необикновено оживление. Това оживление веднага му се хвърли в очи. Из пътя все по-често и по-често срещаше хора, които носеха по една, по две и по три пушки. Павка забърза към къщи, без да разбира нещо. Пред имението на Лешчински вчерашните му познайници се качваха на конете.

Павка се втурна в къщи, изми се набързо и като разбра от майка си, че Артьом още го няма, изскочи навън и хукна при Серьожка Брузжак, който живееше на другия край на града.

Серьожка беше син на помощник-машинист. Баща му имаше собствена малка къщурка и малко стопанство. Серьожка не беше в къщи. Майка му, пълна, белолика жена, погледна Павка недоволно:

— Че дявол знае къде е! Изскочи още по тъмно, мътните да го вземат! Оръжие, каза, раздавали някъде, та, изглежда, и той е там. Пръчка за вас, сополанковци-аскери! Страшно сте се разхайтили. Мира няма от вас. Педя човек, и то тича за оръжие. Ти му кажи, да знае келешът му неден: ако донесе дори един патрон в къщи, главата му ще откъсна! Ще домъкне разни боклуци, а после отговаряй за него… Ти какво, и ти ли за там бързаш?

Но Павка вече не слушаше свадливата майка на Серьожка, а бе изскочил на улицата.

По шосето вървеше мъж и носеше по една пушка на всяко рамо.

— Чичо, отде ги взе? — изтича при него Павка.

— Че ей там ги раздават, на баира.

Павка хукна с все сила към посоченото място.

Като измина две улици, срещна един хлапак, който влачеше тежка пехотинска пушка с щик.

— Отде взе пушката? — спря го Павка.

— Срещу училището, раздават ги от отряда, но вече няма. Всичко се разграби. Раздаваха цяла нощ, останаха само празни сандъци. А тази ми е втора — завърши с гордост хлапето.

Новината страшно огорчи Павка.

„Ех, дявол да го вземе, трябваше веднага да тичам там, а не да ходя в къщи! — мислеше той с отчаяние. — Как можах да изпусна такова нещо!“

И изведнъж, осенен от внезапна идея, рязко се обърна и като настигна с три скока отминалото момче, силом изтръгна пушката от ръцете му.

— Нали имаш една — стига ти. А тази е за мен — заяви Павка с тон, който не допускаше възражения.

Момчето, побесняло от дръзкия грабеж, се нахвърли върху Павка, но той отскочи крачка назад и като насочи напред щика, викна:

— Назад, инак ще се набодеш!

Момчето заплака от яд и побягна обратно, като псуваше с безсилна злоба. А Павка доволен хукна към къщи. Прескочи оградата, вмъкна се в плевнята, скри между гредите под покрива плячкосаната пушка и влезе в къщи с радостно подсвиркване.

Хубави са украинските летни вечери в такива малки градчета като Шепетовка, дето центърът представлява град, а покрайнините — село.

В такива тихи летни вечери цялата младеж е навън. Момичета, ергени — всички са пред вратите, в градини и градинки, вън на улицата, върху струпаните за строеж греди, на групи, на двойки. Смях, песни.

Въздухът трепти от изобилие и мирис на цветя. Високо нейде в небето едва-едва проблясват звезди като светулки и гласът се чува надалеч-надалеч…

Павка обича сладкозвучната си, двуредна виенска хармоника… Мераклийски я слага на коляното. Ловките му пръсти едва докосват клавишите, бързо се плъзгат от горе надолу, изреждайки ги. Въздъхнат басовете и хармониката подхване някоя буйна, пълнозвучна…

Хармониката се вие, извива, че как да не скочиш да играеш? Не можеш се стърпя — краката сами се движат. Горещо диша хармониката, хубав е животът!

Тая вечер беше особено весело. Върху гредите край къщата на Павка се събра младежта и смехът й закънтя, а най-звънливо от всички се смее Галочка, съседката на Павка. Дъщерята на каменаря обича да си потанцува, да си попее с момчетата. Гласът й е алтов, гръден, кадифен.

Павка се побоява от нея. Остро е езичето й. Ще седне до Павка на гредите, ще го прегърне силно, па се смее:

— Ех ти, славното ми хармонистче! Жалко, че момчето не е достатъчно порасло, инак щеше да ми е добро мъжленце… Обичам хармонистите, сърцето ми се топи по тях.

И Павка се изчервява до уши — добре, че е тъмно, та не се вижда. Дърпа се от палавницата, а тя го държи здраво, не го пуща.

— Хей, миличък, къде тъй бягаш? Ей, че годениче — шегува се тя.

Усеща Павка до рамото си твърдите й гърди и от това му става някак тревожно, трескаво, а наоколо смехът размирява обикновено тихата улица.

Павка опира ръце в рамото на Галочка и казва:

— Пречиш ми да свиря, дръпни се.

И отново гръмогласни смехове, подигравки, шеги.

Намесва се Маруся:

— Павка, изсвири нещо тъжно, да те хване за душата.

Бавно се разтяга мехът, пръстите леко пробягват. Позната на всички родна мелодия. Галина първа подема. След нея — Маруся и другите:

Събрали са се бурлаци

дома да идат,

дето им мило,

мило и драго,

свои да видят.

И звънките млади гласове отлитат надалеко, към гората.

— Павка! — Това е гласът на Артьом.

Павка свива меха на хармониката и закопчава ремъците.

— Викат ме, отивам си.

Маруся казва умолително:

— Постой още, посвири малко. Имаш време.

Но Павка бърза:

— Не. Утре ще свирим още, а сега трябва да вървя. Артьом ме вика. — И тича през улицата към къщи.

Отваря вратата на стаята и вижда — край масата седят Роман, другар на Артьом, и още един, трети — непознат.

— Викаш ли ме? — попита Павка.

Артьом кимна на Павка и се обърна към непознатия:

— Ето го, туй е братлето ми.

Непознатият протегна на Павка възлестата си ръка.

— Ето какво, Павка! — обърна се Артьом към брат си. — Ти казваш, че при вас на електростанцията монтьорът се разболял. Утре разбери ще искат ли да приемат на негово място опитен човек. Ако потрябва, ще дойдеш да ни обадиш.

Непознатият се намеси:

— Не, ще ида заедно с него. Ще поприказвам сам с господаря.

— Разбира се, трябва. Днес станцията не работи, защото Станкович се разболя. Господарят на два пъти довтасва — все диреше някой да го замести, но не намери. А не се реши да пусне юзината само с огняр. А пък монтьорът заболя от тифус.

— На̀, виждаш ли, работата е наред — каза непознатият. — Утре ще мина да те взема и ще идем заедно — обърна се той към Павка.

— Добре.

Павка срещна сивите спокойни очи на непознатия, които го изучаваха внимателно. Твърдият втренчен поглед малко смути Павка. Сивото сако, закопчано от горе до долу, беше силно изопнато на широкия здрав гръб — виждаше се, че му е тясно. Здрава волска шия съединяваше плещите и главата и той целият пращеше от сила като стар, як дъб.

На сбогуване Артьом каза:

— Всичко хубаво, Жухрай. Утре ще идеш с братлето ми и ще уредиш работата.

Немците влязоха в града три дни след заминаването на отряда. За пристигането им съобщи локомотивната свирка на гарата, осиротяла през последните дни. Новината се пръсна из града:

— Немците идат.

И градът загъмжа като разбунен кошер, макар всички да знаеха отдавна, че немците трябва да дойдат. Но това някак малко им се вярваше. И ето тия страшни немци не са някъде си, а са вече тук, в града.

Всички жители се налепиха по оградите и вратните. Бояха се да излязат на улицата.

А немците, в тъмнозелени мундири, с пушки в ръце, вървяха във верига от двете страни на шосето, което оставаше свободно в средата. На пушките — широки като ножове щикове. На главите — тежки стоманени шлемове. На гърбовете — грамадни раници. И те вървяха от гарата към града в непрекъсната лента, вървяха предпазливо, готови всеки миг за отпор, макар че никой нямаше намерение да им се противопоставя.

Отпред крачеха двама офицери с маузери в ръце. По средата на шосето вървеше хетманският старейшина като преводач в син украински жупан и папаха.

Немците се събраха в каре насред площада в центъра на града. Заби барабан. Събра се малка група престрашили се жители. Хетмановецът в жупана се качи на площадката пред аптеката и прочете високо заповедта на коменданта, майор Корф.

Заповедта гласеше:

ЗАПОВЯДВАМ

1. Всички граждани да предадат в срок от 24 часа огнестрелното и хладно оръжие, което притежават. За неизпълнение на настоящата заповед — разстрел.

2. В града се обявява военно положение и ходенето след 8 часа вечерта се забранява.

Комендант на града майор Корф

В зданието, дето по-рано се намираше градската управа, а след революцията се помещаваше Съветът на работническите депутати, се настани немското комендантство. На площадката пред входа стоеше часовой вече не със стоманен шлем, а с парадна каска с огромен императорски орел. Тук, в двора, беше и складът, дето донасяха оръжието.

През целия ден под страха от разстрел гражданите предаваха оръжието си. Възрастните не се показваха. Оръжието донасяха младежи и дечурлига. Немците не задържаха никого.

Ония, които не искаха да го отнесат, през нощта изхвърляха оръжието направо на шосето и сутринта немският караул го събираше, товареше го на военна кола и го откарваше в комендантството.

В един часа на обед, когато изтече срокът за предаване на оръжието, немските войници преброиха трофеите си. Бяха предадени всичко четиринадесет хиляди пушки. И така, шест хиляди пушки немците не получиха обратно. Масовите обиски, извършени от тях, дадоха много слаб резултат.

На другата сутрин край старите еврейски гробища извън града бяха разстреляни двама работници-железничари, у които при обиска бяха намерени скрити пушки.

Като чу заповедта, Артьом забърза към къщи. На двора срещна Павка, хвана го за рамото и тихо, но настойчиво попита:

— Ти донесе ли нещо от склада?

Павка имаше намерение да премълчи за пушката, но не му се щеше да лъже брат си и му разправи всичко.

Тръгнаха заедно към сайванта. Артьом сне скритата между гредите пушка, извади й затвора, свали щика и като хвана пушката за дулото, замахна и с всичка сила я удари о стълба на оградата. Прикладът се пръсна на парчета. Останките от пушката бяха захвърлени далеч в пустошта зад градинката. Щика и затвора Артьом хвърли в клозета.

Като свърши всичко това, Артьом се обърна към брат си:

— Ти вече не си малък, Павка, разбираш, че с оръжието шега не бива. Сериозно ти казвам — не носи нищо в къщи. За това, знаеш, сега човек може да плати с живота си. Внимавай, не ме лъжи, инак, донесеш ли нещо, ще го намерят и най-напред мене ще разстрелят. Тебе, сополанкото, няма да те закачат. Сега са кучешки времена, разбираш ли?

Павка обеща да не донася нищо.

Когато двамата минаваха през двора към къщи, пред вратата на Лешчински спря каляска. От нея слезе адвокатът с жена си и децата — Нели и Виктор.

— Птичките се върнаха — злобно каза Артьом. — Ей, че бъркотия настава, кучета го яли! — И влезе в къщи.

Цял ден на Павка му бе мъка за пушката. В това време приятелят му Серьожка работеше с всички сили в старата изоставена плевня, като дълбаеше с лопата пръстта до стената. Най-сетне ямата беше готова. Серьожка сложи в нея омотаните в парцали три нови-новенички пушки, които бе получил при раздаването. Нямаше намерение да ги предава на немците — затова ли се мъчи цяла нощ, та сега да се раздели с плячката си.

Като засипа ямата с пръст, плътно я утъпка, надомъкна на изравненото място куп смет и стари неща, разгледа критично резултатите от своята работа, намери ги задоволителни, сне фуражка и изтри потта от челото си.

„Е, сега нека дирят. А и да ги намерят — не се знае чия е плевнята.“

Павка неусетно се сближи със суровия монтьор, който вече цял месец работеше в електростанцията.

Жухрай показваше на помощник-огняря устройството на динамото и го учеше да работи.

Будното момче се хареса на матроса. В свободните дни Жухрай често идваше при Артьом. Разсъдливият и сериозен матрос търпеливо изслушваше всичко, каквото му разправяха за своето житие-битие особено когато майката се оплакваше от лудориите на Павка. Той умееше да действува тъй успокоително на Мария Яковлевна, че тя забравяше неволите си и се поободряваше.

Веднъж Жухрай спря Павка в двора на електростанцията между стифите строителен материал и усмихнат му рече:

— Майка ти ми разправи, че обичаш да се биеш. „Той, казва, ми е голяма драка, същински петел.“ — Жухрай се засмя одобрително. — Изобщо не е лошо да умееш да се биеш, само че трябва да знаеш кого да биеш и защо го биеш.

Павка не разбираше присмива ли му се Жухрай, или говори сериозно, но отвърна:

— Аз не се бия току-тъй, винаги с право.

Неочаквано Жухрай предложи:

— Искаш ли да те науча да се биеш както трябва?

Павка го изгледа учуден.

— Как тъй както трябва?

— Ще видиш.

И Павка изслуша първата кратка лекция по английски бокс.

Тази наука не се удаде тъй лесно на Павка, но той я усвои отлично. Неведнъж се премята презглава, повален от юмрука на Жухрай, но се оказа прилежен и търпелив ученик.

През един горещ ден Павка се върна от Климка и след като се повъртя из стаята и не си намери работа, реши да се качи на любимото си място — върху покрива на къщичката на пазача, в дъното на градината, зад имението. Той мина през двора, влезе в градинката и като стигна до дъсчения сайвант, качи се по летвите на покрива и легна на слънце.

От другата страна къщичката опираше до градината на Лешчински и ако застанеше в края на покрива, можеше да види цялата градина и едната страна на къщата. Павка се наведе над стряхата и видя част от двора с гарираната там каляска. Виждаше се как ординарецът на немския лейтенант, който живееше у Лешчински, чистеше с четка дрехите на началника си. Павка неведнъж беше виждал лейтенанта пред вратата на големия дом.

Лейтенантът беше набит, червендалест, с малки подстригани мустачки, с пенсне и фуражка с лакирана козирка. Павка знаеше, че лейтенантът живее в страничната стая, чийто прозорец гледаше към градината и се виждаше от покрива.

Сега лейтенантът седеше на масата и пишеше нещо, после взе написаното и излезе. Като предаде писмото на ординареца, той тръгна през градината към вратичката, която излизаше на улицата. Лейтенантът се спря до кръглата беседка — види се, говореше с някого. От беседката излезе Нели Лешчинска. Лейтенантът я хвана под ръка, запъти се с нея към вратичката и двамата излязоха на улицата.

Павка наблюдаваше всичко това. Той вече беше почнал да заспива, когато видя, че в стаята на лейтенанта влезе ординарецът, окачи на закачалката мундира, отвори прозореца към градината и като разтреби стаята, излезе и затвори вратата след себе си. И в същия миг Павка го видя пред конюшнята, дето стояха конете.

През отворения прозорец Павка виждаше добре цялата стая. На масата лежаха някакви ремъци и още нещо лъскаво.

Подтикван от нетърпимия сърбеж на любопитството, Павка тихомълком се прехвърли от покрива върху черешата и се спусна в градината на Лешчински. Превит одве, с няколко скока той изтича до отворения прозорец и надникна в стаята. На масата лежаха поясокът с портупея и кобурът с хубав дванадесетзаряден „Манлихер“.

Дъхът на Павка секна. Няколко секунди в него ставаше борба, но тласнат от отчаяна дързост, той се наведе, грабна кобура и като измъкна от него лъскавия черен револвер, скочи в градината. Огледа се, пъхна предпазливо револвера в джоба и хукна през градината към черешата. Покатери се бързо по покрива като маймуна и се огледа назад. Ординарецът спокойно разговаряше с коняря. В градината беше тихо… Той слезе пълзешком от сайванта и изтича в къщи.

Майка му шеташе в кухнята, за да приготви обед, и не обърна внимание на Павка.

Павка взе хвърления зад сандъка парцал, пъхна го в джоба, незабелязано се измъкна през вратата, пресече градината, прехвърли се през оградата и излезе на пътя за гората. Като придържаше с ръка тежкия револвер, който го удряше по крака, той с всичка сила хукна към старата, изоставена тухларна фабрика.

Краката му едвам докосваха земята, вятърът свиреше в ушите.

При старата тухларна беше тихо. Пробитият тук-там дървен покрив, купищата изпочупени тухли и полуразрушените пещи навяваха тъга. Всичко беше обрасло с бурен. И само тримата приятели понякога се събираха тук за игри. Павка знаеше много потайни места, където можеше да скрие откраднатото съкровище.

Вмъкна се в отвора на пещта и предпазливо се огледа, но пътят беше пуст. Боровете тихо шумяха, лек ветрец въртеше крайпътния прах. Миришеше силно на смола.

Павка сложи увития в парцал револвер в едно ъгълче на самото дъно на пещта и го покри с куп стари тухли. Измъкна се оттам, затрупа входа на старата пещ с тухли, забеляза разположението на тухлите и като излезе на пътя, тръгна бавно назад.

Коленете му леко трепереха.

„Как ли ще свърши всичко това?“ — мислеше той и сърцето му се свиваше някак тягостно тревожно.

В електростанцията отиде по-рано, само и само да не стои в къщи. Взе от пазача ключа и отвори широката врата на помещението, дето стояха двигателите. И докато чистеше вентилатора, помпаше вода в котела и палеше пещта, мислеше: „Какво ли става сега във вилата на Лешчински?“

Вече късно, към единадесет часа, при Павка се отби Жухрай, извика го на двора и тихо попита:

— Защо са правили днес обиск у вас? Павка трепна изплашен:

— Какъв обиск?

Жухрай помълча и добави:

— Да, дребна работа. Не знаеш ли какво са дирили?

Павка добре знаеше какво са дирили, но не се реши да каже на Жухрай за кражбата на револвера. Цял изтръпнал от тревога, попита:

— Артьом арестуван ли е?

— Никой не е арестуван, но са обърнали къщата с главата надолу.

От тия думи му стана по-леко, но тревогата не го напускаше. Няколко минути всеки мислеше за своето. Единият знаеше причината за обиска и се тревожеше за последствията, другият нищо не знаеше и това го караше да се чувствува на тръни.

„Дявол ги знае, може би са надушили нещо за мене. Артьом не знае нищо, а защо правят обиск у него? Трябва да бъда по-предпазлив“ — мислеше Жухрай.

Разделиха се мълчаливо и всеки отиде да работи.

А в имението цареше голяма суматоха.

Като откри, че му няма револвера, лейтенантът извика ординареца; щом узна, че е изчезнал, той, обикновено коректен и сдържан, удари ординареца с всички сили по ухото, ординарецът се олюля от удара, но стоеше изпънат като струна, мигаше виновно и покорно чакаше какво ще стане по-нататък.

Извиканият за обяснение адвокат също започна да се възмущава и да се извинява пред лейтенанта, че в къщата му се е случила такава неприятност.

Присъствуващият Виктор Лешчински изказа пред баща си предположение, че револверът може да е откраднат от съседите, по-специално от хулигана Павел Корчагин. Бащата почна бързо да обяснява на лейтенанта мисълта на сина си и той веднага даде заповед да извикат една команда за обиск.

Обискът не даде никакви резултати. Случката с изчезналия револвер убеди Павка, че дори такива рисковани предприятия понякога завършват благополучно.

Трета глава

Тоня стоеше пред отворения прозорец. Тя гледаше отегчено познатата родна градина, обградена с високи, стройни тополи, едва потръпващи от лекия ветрец. Дори не й се вярваше, че цяла година не беше виждала бащиното си имение. Сякаш едва вчера бе напуснала всички тия познати от детинство места и се бе върнала днес със сутрешния влак.

Тук нищо не беше се изменило: същите грижливо подкастрени редици малинови храсти, същите разчертани с геометрична правилност пътеки, насадени с любимото на майка й цвете — градински теменужки. Всичко в градината е чистичко и прибрано. Във всичко личи педантичната ръка на специалиста-лесовъд. А на Тоня й е скучно от тия чисти, правилни пътечки.

Тоня взе недочетения роман, отвори вратата към верандата, слезе по стълбата в градината, блъсна малката боядисана вратичка и бавно тръгна към езерото при помпата на гарата.

Мина мостчето и излезе на пътя. Пътят беше като алея. Вдясно бе езерото, оградено от гъст върбалак. Вляво започваше гората.

Тя щеше да тръгне към езерата при старата каменоломна, но се спря, защото забеляза как долу, в езерото, се раздвижи метната въдица.

Наведе се над една крива върба, разтвори с ръка клоните на върбалака и видя едно загоряло момче, босо, със засукани до над коленете панталони. До него имаше ръждива тенекиена кутия с червеи. Момчето беше увлечено в работата си и не забеляза втренчения поглед на Тоня.

— Нима тук се лови риба?

Павка се обърна сърдито.

Някакво непознато момиче стоеше ниско наведено над водата, хванало се за върбата. Беше в бяла матроска с яка на сини черти и светлосива къса пола. Стройните загорели крака в кафяви обувки бяха обути в стегнати чорапи с багети. Кестенявата коса беше събрана в тежка плитка.

Ръката с въдицата едва трепна, гъшата плувка кимна с главичка и от нея по раздвижената водна повърхност се образуваха кръгове.

А гласецът отзад продължаваше развълнувано:

— Кълве, кълве, гледайте…

Павел се обърка съвсем, дръпна въдицата. Заедно с водните пръски изплува и гърчещото се на кукичката червейче.

„Сега ще хванеш, когато си видиш ушите! Отде се довлече тая“ — ядосано мислеше Павка и за да скрие неловкостта си, хвърли въдицата далече във водата — между два репея, тъкмо там, дето не трябваше да я хвърля — кукичката можеше да се закачи за някое коренище.

Досети се и без да се обръща, изсъска към застаналото горе момиче:

— Какво сте се разкряскали? Тъй всички риби ще се разбягат!

Но чу отгоре насмешливо подигравателните думи:

— Те са се разбягали отдавна само от вида ви. Нима се лови денем? Ех вие, пишман рибар!

Това вече беше твърде много за Павка, който се мъчеше да спази приличието. Той стана, нахлупи каскета си над очите, което у него беше винаги признак на яд, и каза, като подбираше най-деликатните думи:

— Вие, госпожице, да бяхте се запилели някъде.

Очите на Тоня леко се свиха и заблестяха от пробягналата усмивка:

— Нима ви преча?

В гласа й вече нямаше насмешка, в него имаше нещо дружеско, помирително и Павка, който се канеше да нагруби тая кой знае откъде довтасала „госпожица“, бе обезоръжен.

— Какво пък, гледайте, щом искате. Не ми се свиди мястото — съгласи се той, седна и отново погледна към плувката. Тя бе заседнала в репея и беше ясно, че кукичката се е закачила за корена. Павка не се решаваше да я дръпне.

„Закачи ли се, не можеш я откачи. А тая, разбира се, ще се смее. Поне да беше си отишла“ — мислеше той.

Но Тоня, настанявайки се по-удобно на леко полюляващата се огъната върба, сложи книгата на колене и почна да наблюдава загорелия от слънцето черноок грубиянин, който я посрещна тъй недружелюбно и сега нарочно не й обръщаше внимание.

Павка виждаше добре отражението на седящото момиче в огледалната вода. Тя чете, а той лекичко дърпа закачената въдица. Плувката потъва: конецът се изопва и се държи.

„Закачила се е, проклетата!“ — минава му през ума и поглеждайки косо към водата, вижда засмяната муцунка.

По мостчето при помпата минаха двама младежи гимназисти-седмокласници. Единият беше син на инженер Сухарко, началника на депото, силно рус, седемнадесетгодишен, луничав дебелак и нехранимайко, Сипаничавия Шурка, както го прекоросваха в училище, с хубава въдица, дръзко захапал цигара в уста. До него — Виктор Лешчински, строен, изнежен момък.

Като намигна и се наведе към Виктор, Сухарко каза:

— Това е едно особено момиче, друго такова тук няма. Уверявам те, ро-ман-тич-на личност. Тя е в шести клас, учи в Киев и е дошла сега за ваканцията при баща си. Той е главен лесничей тук. Позната е на сестра ми Лиза. Веднъж й подхвърлих писъмце в такъв, знаеш, възвишен смисъл. Един вид, влюбен съм безумно и с трепет очаквам отговора ви. И дори изрових едно подходящо стихотворение от Надсон.

— Е, и какво? — с любопитство попита Виктор.

Малко смутен, Сухарко прибави:

— Превзема се, знаеш, придава си важност. Не си хаби хартията, казва. Но винаги е така отначало. В тия неща съм врял и кипял. Знаеш, не обичам да си губя времето — да ги ухажвам дълго, да тъпча на едно място. Много по-добре е да отидеш вечер в ремонтните бараки и за три рубли да си избереш такава хубавица, че пръстите да си оближеш. И без всякакви превземки. Ходихме с Валка Тихонов — железопътния майстор, нали го познаваш?

Виктор се намръщи презрително:

— Нима ти, Шура, се занимаваш с такива мръсотии?

— Виж го ти, чистника. Знам ви аз с какво се занимавате…

Виктор го прекъсна:

— Ще ме запознаеш ли с тази?

— Разбира се, да побързаме, докато не си е отишла. Вчера сутринта самата тя ловеше.

Приятелите вече се приближаваха към Тоня. Сухарко извади цигарата от устата си и се поклони франтовски:

— Здравейте, мадмоазел Туманова. Какво, риба ли ловите?

— Не, наблюдавам как ловят — отвърна Тоня.

— Но вие не се ли познавате? — избъбра Сухарко, като взе Виктор за ръката. — Моят приятел Виктор Лешчински.

Виктор подаде смутено ръка на Тоня.

— А защо днес не ловите? — мъчеше се да завърже разговор Сухарко.

— Не си взех въдицата — отвърна Тоня.

— Сега ще донеса още една — разбърза се Сухарко. — Половете малко с моята, а аз ей сега ще донеса друга.

Той изпълняваше дадената на Виктор дума да го запознае с Тоня и се мъчеше да ги остави сами.

— Не, ще пречим. Тук вече ловят — отвърна Тоня.

— Кому ще пречим? — попита Сухарко. — Ах, на тоя ли? — Той едва сега забеляза седналия до храста Павка. — Ей сега ще го разкарам.

Тоня не успя да му попречи. Той се спусна надолу към държащия въдицата Павка.

— Събирай веднага въдицата си — обърна се Сухарко към Павка. — Хайде по-скоро, по-скоро — викаше той, като видя, че Павка спокойно продължава да стои с въдицата.

Павка вдигна глава и погледна Сухарко с поглед, който не обещаваше нищо добро:

— А ти по-полека! Какво си се разкрякал?

— К-а-а-ак? — кипна Сухарко. — И още ще отговаряш, голтак с голтак! Марш оттук! — и силно ритна с носа на обувката си кутията с червеи.

Тя се преметна във въздуха и цапна във водата. Капки от плисналата вода изпръскаха Тоня по лицето.

— Сухарко, как не ви е срам! — извика тя.

Павка скочи. Той знаеше, че Сухарко е син на началника на депото, дето работеше Артьом, и ако удари тая бузеста рижа муцуна, гимназистът ще се оплаче на баща си и работата без друго ще стигне до ушите на Артьом. Това беше едничката причина, която го въздържаше незабавно да се разправи с него.

Почувствувал, че Павел ей сега ще го удари, Сухарко се спусна напред и го блъсна с двете си ръце в гърдите, както бе застанал до водата. Павел разпери ръце, изви се, но се задържа и не падна във водата.

Сухарко беше две години по-голям от Павка и се ползуваше с името на пръв побойник и скандалджия.

Получилият удар в гърдите Павка напълно престана да се владее.

— А, тъй ли? Добре, на ти! — и с бърз замах нанесе саблен удар с дланта си по лицето на Сухарко. После, без да му даде да се опомни, го пипна здраво за формената гимназистка куртка, дръпна го към себе си и го повлече във водата.

Нагазил до колене във водата и измокрил лъскавите си обувки и панталоните, Сухарко се мъчеше с всички сили да се изтръгне от жилавите ръце на Павка. А той блъсна гимназиста във водата и изскочи на брега.

Побеснелият Сухарко се хвърли към Павка, готов да го разкъса на парчета.

Павка изскочи на брега, обърна се бързо към залетелия се към него Сухарко и си спомни: „Опора върху левия крак, десният изпънат и леко прегънат. Удар не само с ръка, но и с цялото тяло, отдолу нагоре, под брадата.“

— Нннннна̀…

Зъбите изтракаха. Изскимтявайки от страшната болка в брадата и от прехапания език, Сухарко размаха глупаво ръце и тежко пльосна във водата с цялото си тяло.

А на брега Тоня се смееше неудържимо.

— Браво, браво! — викаше тя и пляскаше с ръце. — Забележително!

Павка грабна въдицата, дръпна я, скъса запъналия се конец и изскочи на пътя.

Като се отдалечаваше, чу Виктор да казва на Тоня:

— Това е най-големият гамен, Павка Корчагин.

На гарата ставаше неспокойно. По железопътната линия идваха слухове, че железничарите започват да стачкуват. Работниците от депото на съседната голяма гара забъркаха каша. Немците арестуваха двама машинисти, заподозрени, че са пренасяли позиви. Сред работниците, свързани със селото, се надигна голямо недоволство, предизвикано от реквизициите и от завръщането на помешчиците в техните чифлици.

Камшиците на хетманските стражари шареха селяшките гърбове. В губернията се зараждаше партизанско движение. Вече се наброяваха около десетина партизански отряда, организирани от болшевиките…

През тия дни Жухрай не знаеше почивка. През време на престоя си в града той свърши голяма работа. Запозна се с много работници железничари, ходи на вечеринките, където се събираше младежта, и създаде здрава група от шлосери в депото и работници при бичкиджийницата. Опита почвата и с Артьом. На въпроса му как гледа Артьом на болшевишката работа и партия, здравенякът шлосер отговори:

— Знаеш ли, Фьодор, аз тия партии слабо ги разбирам, но ако стане нужда, готов съм винаги да помогна… Можеш да разчиташ на мене.

Фьодор бе доволен и от това — знаеше, че Артьом е техен момък и каквото каже, ще го направи. „А до партията, види се, не е дорасъл още човекът. Нищо, сега е такова време, че скоро ще стане грамотен“ — мислеше матросът.

Фьодор се премести на работа от електростанцията в депото. Тук му беше по-удобно да работи: в електростанцията беше откъснат от железопътната линия.

По линията имаше голямо движение. Немците изпращаха в Германия с хиляди вагони всичко, каквото бяха заграбили в Украйна: ръж, пшеница, добитък…

Хетманската полиция на гарата неочаквано арестува телеграфиста Пономаренко. В комендантството го биха жестоко и, изглежда, той бе разправил за агитацията на Роман Сидоренко, другаря на Артьом в депото.

За Роман дойдоха през време на работа двама германци и един хетмановец — помощник на коменданта на гарата. Без да каже дума, хетмановецът се приближи до тезгяха, дето работеше Роман, и го удари с нагайка по лицето.

— Хайде с нас, мръснико! Там ще си поприказваме за туй-онуй — каза той. И като се ухили зловещо, дръпна шлосера за ръкава. — Там, при нас, ще агитираш!

Артьом, който работеше на съседното менгеме, хвърли пилата, изправи се с целия си огромен ръст пред хетмановеца и изръмжа, сдържайки надигащата се в душата му ярост.

— Как смееш да биеш, мръснико!

Хетмановецът отстъпи, като откопчаваше кобура на револвера. Ниският късокрак немец сне от рамото тежката пушка с широк щик и щракна затвора.

— Халт! — излая той, готов да стреля при първото движение.

Огромният шлосер стоеше безпомощен пред това хилаво войниче, безсилен да направи каквото и да е.

Отведоха и двамата. След един час пуснаха Артьом, а Роман затвориха в багажното мазе.

След десет минути в депото никой не работеше. Работниците се събраха в градината на гарата. Към тях се присъединиха други работници, стрелочници и от склада за стоки. Всички бяха страшно възбудени. Някой написа възвание с искане да освободят Роман и Пономаренко.

Възмущението се усили още повече, когато долетелият при градината с група стражари хетмановец закрещя, размахвайки в ръка револвер:

— Ако не се разотидете, ей сега ще арестуваме всички до един! А някои и до стената ще изправим за разстрел.

Но виковете на озлобените работници го принудиха да отстъпи към гарата. От гарата вече летяха по шосето камиони, пълни с германски войници, извикани от коменданта на гарата.

Работниците се пръснаха по домовете си. Всички напуснаха работата, дори дежурният по гара. Дейността на Жухрай проличаваше. Това беше първата масова акция на гарата.

Германците поставиха на перона тежка картечница. Тя напомняше хрътка в очакване на дивеч. С ръка върху ръчката до нея беше клекнал немски ефрейтор.

Гарата опустя.

През нощта започнаха арести. Вдигнаха и Артьом. Жухрай не нощува в къщи, не го намериха.

Събраха всички в грамадния склад за стоки и им поставиха ултиматум: връщане на работа или военнополеви съд.

По железопътната линия стачкуваха почти всички работници железничари. Цялото денонощие не мина нито един влак, а на сто и двадесет километра се водеше бой с голям партизански отряд, който прекъсна линията и вдигна във въздуха мостовете.

През нощта на гарата пристигна ешелон с германски войски, но машинистът, помощникът му и огнярят избягаха от локомотива. Освен военния ешелон на гарата чакаха ред да заминат още два състава.

Тежките врати на магазията се отвориха и влезе комендантът на гарата, немски лейтенант, с помощника си и група германци.

Помощник-комендантът извика:

— Корчагин, Полентовски, Брузжак. Вие заминавате веднага като железопътна бригада. В случай на отказ — разстрелване на място. Тръгвате ли?

Тримата работници омърлушено кимнаха с глава. Поведоха ги под конвой към локомотива, а помощник-комендантът вече извикваше имената на машиниста и помощник-огняря за друг състав.

Локомотивът пуфтеше сърдито и изхвърляше пръски светещи искри, дишаше дълбоко и пробивайки тъмнината, летеше по релсите в глъбината на нощта. Като хвърли въглища в пещта, Артьом затвори с крак желязната вратичка, отпи глътка вода от сложения на сандъка чипонос чайник и се обърна към стареца-машинист Полентовски:

— Е, дядка, ще караме ли?

Старецът сърдито примигна под надвисналите вежди:

— Ами ще караш, като подире ти вървят с пушка.

— Да захвърлим всичко и да офейкаме от локомотива — предложи Брузжак, като поглеждаше с едно око към седналия на тендера германски войник.

— И аз мисля същото — измърмори Артьом, но оня тип там стърчи зад гърба ни.

— Да-а — неопределено проточи Брузжак и подаде глава през прозореца.

Полентовски се приближи към Артьом и тихо прошепна:

— Не бива да караме, разбираш ли? Там се сражават, въстаниците са вдигнали във въздуха линията. А като докараме тия кучета, на бърза ръка ще им видят сметката. Аз синко, и при царя не съм карал през време на стачка, и сега няма да карам. Позор до гроб ще бъде, ако закараме убийци за нашите. Ето, локомотивната бригада се разбяга. Живота си рискуваха момчетата, но все пак се разбягаха. Не бива да закараме влака! Ти как мислиш?

— Съгласен съм, дядка, но какво ще правим с тоя там? — и той посочи с поглед войника.

Машинистът се намръщи, изтри с кълчища потното си чело и погледна манометъра със зачервени очи, сякаш се надяваше да намери там отговор на трудния въпрос. После изпсува злобно в изблик на отчаяние.

Артьом отпи вода от чайника. И двамата мислеха за едно и също, но никой не се решаваше да го каже пръв. Артьом си спомни думите на Жухрай:

„Ти, братле, как гледаш на болшевишката партия и комунистическата идея?“

И своя отговор:

„Готов съм винаги да помогна, можеш да разчиташ на мене…“

„Хубава помощ, караме наказателен отряд!…“

Полентовски, наведен до Артьом над сандъка с инструментите, изрече с усилие:

— А тоя трябва да го пречукаме. Разбираш ли? Артьом трепна. Полентовски добави, като скръцна със зъби:

— Няма друг изход. Ще го пречукаме, после — регулатора в печката, лостовете — в печката, локомотивът намалява ход и — скачаме долу.

И сякаш снел тежък товар от плещите си, Артьом каза:

— Хубаво.

Той се наведе над Брузжак и каза на помощника за взетото решение.

Брузжак не отговори веднага. Всеки от тях рискуваше много. Всички имаха в къщи семейства. Особено Полентовски, който беше с голямо семейство: в къщи оставяше девет души. Но всеки съзнаваше, че не бива да карат.

— Добре, съгласен съм — каза Брузжак, — но кой ще го… — Той не доизказа ясната за Артьом мисъл.

Артьом се обърна към стареца, който се въртеше край регулатора, и кимна с глава в знак, че и Брузжак е съгласен с тяхното мнение, но измъчван от неразрешимия въпрос, се приближи до Полентовски:

— Но как ще го направим?

Старецът погледна Артьом:

— Ти почни, ти си най-як. С лоста по главата — я край. — Той се вълнуваше силно.

Артьом се навъси:

— Аз не ще мога. Просто не мога да вдигна ръка. Пък което си е право, и войникът не е виновен, и той като нас е сложен тук насила.

Очите на Полентовски блеснаха:

— Не е виновен ли, казваш? Но и ние не сме виновни, че са ни сложили тук. Нали караме наказателен отряд — тия невиновни ще разстрелват партизани, а те какво, да не са виновни?… Ех ти, нещастнико! Здрав си като мечка, а полза от теб никаква…

— Хубаво — изхриптя Артьом и хвана лоста. Но Полентовски пошепна:

— Дай го на мен за по-сигурно. Ти вземи лопатата и се качи да хвърляш въглища от тендера. Ако стане нужда, ще халосаш немеца с лопатата. А аз уж отивам да разбивам въглища.

Брузжак кимна с глава:

— Прав си, старче. — И застана при регулатора.

Немецът със сукнена фуражка без козирка и червена околишка седеше на края на тендера, сложил пушката между краката си, и пушеше пура, като поглеждаше от време на време сновящите из локомотива работници.

Когато Артьом се качи горе да гребе въглища, часовоят не обърна особено внимание на това. А после, когато Полентовски, уж за да отгребе едрите буци въглища от края на тендера, го помоли със знак да се отмести, немецът се премести послушно долу, до вратичката, която водеше в будката на локомотива.

Глухият, кратък удар с лоста, който разби черепа на немеца, порази Артьом и Брузжак като опарване. Тялото на войника падна в прохода като чувал.

Сивата сукнена фуражка без козирка бързо почервеняваше от кръв. Звънна пушката, ударила о железния перваз.

— Свършено — прошепна Полентовски, като хвърляше лоста, и прибави с изкривено от конвулсии лице: — Сега за нас няма връщане.

Гласът секна, но веднага, надвил подтискащото всички мълчание, премина във вик:

— Развинти регулатора, по-живо!

След десетина минути всичко беше готово. Останал без управление, локомотивът бавно намаляваше ход.

С размаха на тежки криле се появяваха в огнения кръг на локомотива тъмните силуети на крайпътните дървета и в същия миг отново побягваха назад в сляпата тъмнина. Фенерите на локомотива се опитваха да пронижат тъмнината, но се натъкваха на нейния гъст воал и успяваха да откъснат от нощта само десетина метра. Сякаш изгубил последни сили, локомотивът дишаше все по-рядко и по-рядко.

— Скачай, синко! — чу Артьом зад себе си гласа на Полентовски и разтвори ръката, която държеше дръжката. Мощното тяло по инерция полетя напред и краката удариха твърдо в изплъзналата се под тях земя. Артьом изтича две крачки и падна, като се преобърна тежко презглава.

От двете стъпала на локомотива скочиха отведнъж още две сенки.

В къщата на Брузжакови не беше весело. Антонина Василиевна, майката на Серьожка, съвсем се съсипа през последните четири дни. От мъжа й нямаше известие. Знаеше, че германците са го забрали заедно с Корчагин и Полентовски за железопътна бригада. Вчера идваха трима хетмановски стражари и грубо, с псувни я разпитваха.

От думите им тя смътно се досещаше, че се е случило нещо лошо, и когато стражарите си отидоха, жената, измъчвана от страшната неизвестност, завърза кърпата си и реши да иде у Маря Яковлевна, от която се надяваше да научи нещо за мъжа си.

Голямата й дъщеря Валя разтребваше в кухнята и като видя майка си да излиза, попита:

— Мамо, далеко ли отиваш?

Антонина Василиевна погледна дъщеря си и отвърна с насълзени очи:

— Отивам у Корчагини. Може да науча нещо за баща ти. Ако Серьожка се върне, кажи му да иде на гарата у Полентовски.

Валя топло прегърна майка си през раменете и започна да я успокоява, като я изпращаше до вратата:

— Не се тревожи, мамо.

Маря Яковлевна посрещна Брузжакова радушно както винаги. И двете жени очакваха да чуят една от друга нещо ново, но още след първите думи тази надежда изчезна.

През нощта у Корчагини също бе имало обиск. Диреха Артьом. На излизане заповядаха на Маря Яковлевна да съобщи в комендантството веднага щом се върне синът й.

Корчагина беше страшно изплашена от нощното посещение на патрула. Тя беше сама. Павка както винаги работеше през нощта в електростанцията.

Павка си дойде рано сутринта. Като изслуша разказа на майка си за нощния обиск и за диренето на Артьом, почувствува как цялото му същество се изпълва с мъчителна тревога за брат му. Въпреки разликата в характерите и привидната суровост на Артьом братята се обичаха силно. Това беше сурова любов, без признания, и Павел ясно съзнаваше, че няма жертва, която да не направи без всякакво колебание за брат си в случай на нужда.

Без да си почине, той изтича в депото на гарата да търси Жухрай, но не го намери, а от познатите работници не можа да научи нищо за никого от заминалите. Не знаеше нищо и семейството на машиниста Полентовски. Павка срещна на двора Борис, най-малкия син на Полентовски. От него узна, че през нощта е имало обиск у тях. Диреха бащата.

И Павка се върна при майка си, без да е научил нещо, стовари се уморен на кревата и веднага потъна в неспокойните вълни на съня.

Валя се обърна при почукването на вратата.

— Кой е? — попита тя и отметна куката.

В отворената врата се показа червенокосата рошава глава на Марченко. Явно Климка бе тичал бързо. Задъхваше се и бе зачервен от тичане.

— Майка ти в къщи ли е? — попита той Валя.

— Не, излезе.

— А къде отиде?

— Струва ми се, у Корчагини. — Валя задържа за ръкава понечилия да хукне Климка.

Той погледна момичето нерешително.

— Просто, разбираш ли, имам работа с нея.

— Каква работа? — задърпа Валя момчето. — Хайде казвай по-скоро, рижа мечко, казвай, че душата ми се е свила! — с повелителен тон заповяда момичето.

Забравил всякаква предпазливост и категоричната заповед на Жухрай да предаде записката само лично на Антонина Василиевна, Климка извади от джоба измърляното парче хартия и го подаде на момичето. Не можа да откаже червенокосият Климка на русата сестричка на Серьожка, тъй като здравата се беше объркал в отношенията си към това чудесно момиченце. Наистина скромният помощник-готвач за нищо на света не би признал дори пред себе си, че сестричката на Серьожка му харесва. Той й даде бележката, която тя прочете бързо:

„Драга Тоня, не се безпокой. Всичко е добре. Живи сме и невредими. Скоро ще научиш повече. Предай на другите, че всичко е наред, за да не се тревожат. Унищожи записката.

Захар“

Като прочете записката, Валя се спусна към Климка:

— Ей, рижа мечко, миличък, отде имаш това? Кажи, отде го имаш, кривокрако мече? — И тя с всички сили задърпа Климка. И преди да се опомни, той извърши втора грешка:

— Даде ми го Жухрай на гарата. — И като си спомни, че това не биваше да казва, добави: — Само че той каза: да не се дава никому.

— Е, добре, добре! — засмя се Валя. — Никому няма да кажа. Тичай, рижото ми момче, при Павка, там ще завариш и мама.

Тя леко побутваше момчето в гърба. След миг червенокосата глава на Климка се мярна отвъд вратнята.

Никой от тримата не се връщаше в къщи. Вечерта Жухрай отиде у Корчагини и разправи на Мария Яковлевна за всичко, станало в локомотива. Успокои колкото можеше уплашената жена, като каза, че и тримата са се настанили далече, в едно затънтено село, у вуйчото на Брузжак, че там са в безопасност, но, разбира се, не могат да се върнат веднага, че немците са натясно и в скоро време могат да се очакват промени.

Станалото още повече сближи семействата на избягалите. С голяма радост четяха редките записки, изпращани до тях, но в домовете им стана по-пусто и по-тихо.

Като се отби веднъж уж случайно при старата Полентовска, Жухрай й предаде пари:

— Ето, майко, малко помощ от мъжа. Само че внимавайте, никому ни думичка.

Старата благодарно му стисна ръка.

— Благодарим, че то инак лошо, децата няма какво да ядат.

Парите бяха от ония, които беше оставил Булгаков.

„Ех, ще видим какво ще стане по-натам. Макар че стачката пропадна, макар се работниците работят под страх от разстрелване, но огънят е запален вече, не можеш го изгаси, а ония трима са юначаги, това са истински пролетарии!“ — с възторг мислеше матросът, връщайки се от Полентовски в депото.

В старата ковачница, която гледаше с одимената си страна към пътя, на края на селото Воробьова Балка, пред огненото гърло на пещта, леко присвил очи от ярката светлина, Полентовски обръщаше с дълги клещи нажеженото вече до червено желязо.

Артьом натискаше закачения на гредата лост, който надуваше кожените мехове.

Криейки добродушната си усмивка в брадата, машинистът говореше:

— Майстор ли си, на село няма да пропаднеш, работа колкото щеш. Като поработя някоя и друга седмица, ще можем да пратим на нашите масчица и брашънце. Селянинът, синко, винаги тачи ковача. Ще се охраним тука като буржуи, хе-хе. Захар пък е бамбашка човек, него повече го тегли към селяните, зарови се в земята с вуйчо си. То, кажи-речи, не може и инак. Ние с тебе, Артьом, нищичко си нямаме, голи сме като пушки, дето се вика, вековни пролетарии, хе-хе, а Захар е разделен на две, с единия крак — на локомотива, с другия — на село. — Той докосна с клещите нажеженото желязо и добави вече сериозно, замислено: — А нашата е спускана, синко, ако не натирят скоро немците, ще трябва да гоним Екатеринослав или Ростов, инак ще ни пипнат за гърлото и ще увиснем между небето и земята за едната хубост.

— Да — измърмори Артьом.

— Как ли я карат там нашите, дали не ги тормозят хайдамаците?

— Да, татко, забъркахме ние една каша, та прощавайте вече дом и семейство.

Машинистът извади от горнилото синкавото горещо парче и бързо го сложи върху наковалнята:

— Хайде, синко, удряй!

Артьом взе тежкия чук до наковалнята, замахна силно над главата си и удари. Сноп ярки искри се разсипаха по ковачницата с леко шумолящо съскане и осветиха за миг тъмните й ъгли.

Полентовски обръщаше под мощните удари нажеженото парче и желязото послушно се разплескваше като размекнат восък.

През отворената врата на ковачницата лъхаше топлият вятър на тъмната нощ.

Езерото долу е тъмно, грамадно: боровете, които го обграждат от всички страни, кимат с мощните си глави.

„Като живи“ — мисли Тоня. Тя лежи върху обраслата с трева издатина на гранитния бряг. Високо горе, зад издатината, са боровете, а долу, току в подножието на склона, е езерото. Сянката от скалите, обкръжаващи езерото, го прави в края още по-тъмно.

Това е любимото кътче на Тоня. Тук, една верста от гарата, в старите каменоломни, в дълбоките изоставени котловини, бликнаха извори и сега се бяха образували три изтичащи езера. Долу в езерото се чува плясък. Тоня вдига глава и разтворила клоните с ръка, гледа надолу: от брега към средата на езерото плува със замах загоряло, гъвкаво тяло. Тоня вижда мургавия гръб и черната глава на плувеца. Той пръхти като морж, разсичайки водата с къси движения, преобръща се, премята се, гмурка се и най-сетне, уморен, ляга по гръб, присвива очи от яркото слънце и замира, разперил ръце и леко изопнат. Тоня пусна клончето. „Нали е неприлично“ — насмешливо помисли тя и се зае да чете.

Увлечена в книгата, която й бе дал Лешчински, Тоня не забеляза как някой се покатери през издадената напред скала, която отделяше площадката от боровата гора, и едва когато върху книгата тупна камъче, отронило се под краката му, тя трепна от изненада, вдигна глава и видя на площадката Павел Корчагин. Той стоеше, учуден от неочакваната среща, и също смутен, понечи да си тръгне.

„Значи, той се е къпал преди малко“ — досети се Тоня, като погледна мократа коса на Павка.

— Изплаших ли ви? Не знаех, че сте тук, дойдох случайно. — И като каза това, Павка се хвана за скалата. Той също позна Тоня.

— Не ми пречите. Ако искате, можем дори да поговорим.

Павка гледаше учуден Тоня.

— Че какво можем да говорим?

Тоня се усмихна.

— Но защо стоите? Можете да седнете ей тук — и тя посочи камъка. — Кажете, как се казвате?

— Аз съм Павка Корчагин.

— А пък аз се казвам Тоня. Запознахме се, значи.

Павка смутено мачкаше каскета си.

— Та вие Павка ли се казвате? — прекъсна мълчанието Тоня. — А защо Павка? Това не звучи красиво, по-хубаво е Павел. Аз ще ви наричам така. Вие май често идвате насам… — Тя искаше да каже: да се къпете, но за да не се издаде, че го е видяла да се къпе, добави — на разходка?

— Не, не често, когато ми падне свободно време — отвърна Павел.

— Да не работите някъде? — разпитваше Тоня.

— Огняр съм в електростанцията.

— Кажете, къде сте се научили така майсторски да се биете? — неочаквано попита Тоня.

— Какво ви интересува как се бия? — недоволно измърмори Павел.

— Не се сърдете, Корчагин — каза тя, почувствувала, че Павка е недоволен от въпроса й. — Интересува ме много. Това се казва удар! Не бива да се биете тъй безмилостно. — И тя се засмя.

— А на вас мъчно ли ви е? — попита Павел.

— О, не, никак не ми е мъчно, напротив, Сухарко го заслужаваше. А тази сцена ми достави голямо удоволствие. Казват, че вие често се биете.

— Кой ви каза? — начумери се Павел.

— Виктор Лешчински каза, че сте професионален побойник.

Лицето на Павел потъмня.

— Виктор е мръсник, мамино детенце. Да се благодари, че тогава се отърва. Чух какво говореше за мене, но не исках да си мърся ръцете.

— Защо ругаете така, Павел? Не е хубаво — прекъсна го Тоня.

Павел настръхна.

„За какъв дявол съм се разприказвал с тая чудачка? Виж я само как заповядва: ту не й харесвало «Павка», ту «недей руга»“ — мислеше той.

— Защо ви е яд на Лешчински? — попита Тоня.

— Госпожица в панталони, панско синче, носи си душата в зъбите. Ръцете ме сърбят за такива: все гледа да ме настъпи за нещо, санким като е богат, та всичко може, а аз плюя на богатството му; само да ме закачи, ще си го получи тъпкано. Такива разбират само от бой — говореше той възбудено.

Тоня съжали, че спомена в разговора името на Лешчински. Това момче, изглежда, имаше стари сметки с хилавия гимназист. Тя прехвърли разговора на по-спокойна тема: зае се да разпитва Павел за семейството и работата му.

Незабелязано за себе си Павел почна да отговаря подробно на въпросите на момичето, забравил, че се канеше да си върви.

— Кажете, защо не продължихте учението си? — попита Тоня.

— Изгониха ме от училище.

— Защо?

Павка почервеня.

— Сипах в тестото на попа махорка, затова ме натириха. Зъл беше попът, бял ден не виждах от него. — И Павел й разказа всичко.

Тоня слушаше с любопитство. Той забрави смущението си и разказваше като на стар познат, че брат му не бе се върнал; никой от тях не забеляза как останаха на площадката няколко часа в приятелски, оживен разговор. Най-сетне Павка се опомни и скочи.

— Че то дошло време за работа. Заприказвах се, а трябва да запаля казаните. Сега Данило ще вдига патардия. — И той изговори припряно: — Е, довиждане, госпожице, сега трябва да препускам галоп до града.

Тоня стана бързо, като обличаше жакета си.

— Време е и за мене, да вървим заедно.

— Не, аз ще тичам. Не можете вие като мен.

— Защо? Ще тичаме заедно, ще се надбягваме. Да видим кой ще тича по-бързо.

Павка я погледна пренебрежително.

— Да се надбягваме ли? Къде ще се мерите с мене!

— Добре, ще видим, нека първо да се измъкнем оттук. Павел прескочи камъка, подаде ръка на Тоня и те изтичаха на широката равна горска просека, която водеше към гарата.

Тоня се спря на средата на пътя:

— Хайде сега: едно, две, три. Хванете ме! — И тя полетя напред като вихър. Бързо-бързо се замяркаха подметките на обувките, синият жакет се развяваше от вятъра.

Павел се спусна след нея.

„Ей сега ще я стигна“ — мислеше той, носейки се след разветия жакет, но я стигна едва в края на просеката, близо до гарата. Както се беше засилил, налетя върху нея и здраво я хвана за раменете.

— Ето, хванах птичката — извика той весело задъхан.

— Пуснете ме, боли — бранеше се Тоня.

И двамата стояха запъхтени, с разтуптени сърца и обезсилени от лудия бяг. Тоня леко се притисна към Павел уж случайно и изведнъж му стана близка. Това беше само миг, но се запомни.

— Никой не е успявал да ме стигне — каза тя, като се освободи от ръцете му.

Веднага се разделиха. Като размаха каскет за сбогом, Павел се затича към града.

Когато отвори вратата на помещението, работещият вече при пещта Данило, огнярят, се обърна сърдито:

— Да беше дошъл още по-късно. Какво, да не искаш аз да паля заради тебе?

Но Павка весело тупна огняря по рамото и каза помирително:

— Ей сега, старче, пещта ще бъде готова за един миг! — И заснова край наредените на стифи дърва.

Към полунощ, когато Данило, легнал върху дървата, захърка като кон, Павел намаза с масленката целия двигател, изтри ръцете си с кълчища и като извади от сандъка шестдесет и втора брошура на „Джузепе Гарибалди“, задълбочи се в четене на увлекателния роман за безкрайните приключения на легендарния водач на неаполитанските „червеноризци“ Гарибалди.

„Тя погледна херцога с прекрасните си тъмносини очи…“

„И тази също има тъмносини очи — спомни си Павел. — Някак особена е, не прилича на ония, богаташките — мислеше той, — пък тича като дявол.“

Потънал в спомени за днешната среща, Павел не чуваше нарастващия шум на двигателя, който трепереше от напрежение. Грамадното колело се въртеше лудо и бетонната платформа, на която стоеше, нервно потреперваше.

Павка хвърли поглед към манометъра — стрелката бе прехвърлила с няколко деления върха на сигналната червена линия.

— Ах, дявол го взел! — скочи Павел от сандъка и се спусна към лоста, който отвежда парата, обърна го два пъти и зад стената на котелното помещение засъска пресипнало парата, която отводната тръба изхвърляше в реката. Като отпусна лоста, Павел премести ремъка на колелото, което движеше помпата.

Озърна се към Данило; той безгрижно спеше с широко отворена уста и издаваше през носа си страшни звуци.

След миг стрелката на манометъра се върна на предишното място.

Като се раздели с Павел, Тоня тръгна към къщи. Тя мислеше за срещата си преди малко с черноокия юноша и несъзнателно се радваше.

„Колко е пламенен и упорит! И съвсем не е такъв грубиян, какъвто ми се струваше. Във всеки случай никак не прилича на всички тия лигави гимназисти…“

Той беше с друг произход, от оная среда, до която Тоня досега не беше се доближавала.

„Той може да се опитоми — мислеше тя. — И това би било интересна дружба.“

Като наближи към къщи, Тоня видя да седят в градината Лиза Сухарко, Нели и Виктор Лешчински. Виктор четеше. Явно чакаха нея.

Здрависа се с всички и седна на пейката. Докато младежите водеха своя празен, лекомислен разговор, Виктор Лешчински седна до Тоня и я попита тихо:

— Прочетохте ли романа?

— Ах, да, романа! — сепна се Тоня. — Аз го… — Тя едва не каза, че е забравила книгата край езерото.

— Хареса ли ви? — Виктор я погледна внимателно.

Тоня помисли и като чертаеше бавно с върха на обувката си някаква сложна фигура върху пясъка на пътечката, вдигна очи и го погледна:

— Не, аз започнах друг роман, по-интересен от оня, който ми дадохте.

— Тъй ли! — обидено възкликна Виктор. — А кой е авторът? — попита той.

Тоня го погледна с искрящи, насмешливи очи:

— Никой…

— Тоня, покани гостите в стаята, чаят ви чака! — извика от балкона майката на Тоня.

Тоня хвана под ръка двете момичета и тръгна към къщи. А Виктор, който ги последва, блъскаше ума си над казаните от Тоня думи и не можеше да разбере смисъла им.

Първото, още неосъзнато, но незабелязано влязло в живота на младия огняр чувство беше тъй ново, тъй непонятно вълнуващо… То смути буйния, неспокоен момък.

Тоня беше дъщеря на главния лесничей, а главният лесничей беше за него също като адвоката Лешчински.

Израснал в бедност и немотия, Павел се отнасяше враждебно към ония, които според неговото разбиране бяха богати. Към чувството си Павел пристъпваше с предпазливост и страх, той не смяташе, че Тоня е като дъщерята на каменаря, Галина, тяхно момиче, просто и ясно, и се отнасяше недоверчиво към нея, готов да даде рязък отпор на всяка насмешка и пренебрежително отношение към него, огняря, от страна на това хубаво и образовано момиче.

Цяла седмица Павел не видя дъщерята на лесничея и днес реши да иде на езерото. Нарочно мина край тяхната къща с надежда да я срещне. Той крачеше бавно край оградата на имението и чак в края на градината забеляза познатата матроска. Вдигна падналата край оградата борова шишарка и се прицели в бялата блуза. Тоня бързо се обърна. Като забеляза Павел, тя изтича към оградата. Подаде му ръка весело усмихната.

— Най-сетне дойдохте — каза тя зарадвана. — Къде се губихте толкова време? Аз ходих при езерото, бях си забравила там книгата. Мислех, че ще дойдете. Влезте в градината.

Павка отрицателно поклати глава:

— Няма да вляза.

— Защо? — Веждите и се вдигнаха учудено.

— Защото сигурно баща ви ще ви се кара. Ще си изпатите заради мене. Какво си довела, ще каже, тоя дръвник?

— Глупости приказвате, Павел — разсърди се Тоня. — Влизайте веднага. Баща ми никога няма да каже такова нещо, ще видите. Елате.

Тя изтича, отвори вратичката и Павел тръгна след нея с не много сигурна крачка.

— Обичате ли да четете книги? — попита тя, като седнаха до кръглата, забита в земята маса.

— Много обичам — оживи се Павел.

— Коя от прочетените книги ви харесва най-много?

Павел отвърна, като помисли:

— „Джузепа Гарибалди“.

— „Джузепе Гарибалди“ — поправи го Тоня. — Много ли ви харесва тази книга?

— Да, вече прочетох шестдесет и осмата свезка. От всяка заплата купувам по пет парчета. Ей, че човек е бил Гарибалди! — каза Павел с възторг. — Герой! Това разбирам! Колко много е трябвало да се бие с враговете и винаги е побеждавал. Всички страни е обиколил по вода! Ех, да беше жив сега, щях да отида при него. Той е събирал все работници момчета и все за бедните се е борел.

— Искате ли да ви покажа нашата библиотека? — каза Тоня и го хвана за ръката.

— Не, вътре няма да вляза — твърдо отсече Павел.

— Защо се дърпате? Или се боите?

Павел погледна босите си крака, които не се отличаваха с особена чистота, и се почеса по тила.

— А няма ли да ме изпъдят майка ви или баща ви?

— Стига вече тия приказки, че ще се разсърдя сериозно — кипна Тоня.

— Да, но Лешчински не ме пуща в къщи, в кухнята разговаря с такива като мене. Ходих при него по една работа. Нели не ме пусна дори в стаята — сигурно да не им изцапам килимите, дявол ги знае — усмихна се Павка.

— Елате, елате. — Тя го хвана за раменете и дружески го избута на балкона.

През столовата го въведе в стая с грамаден дъбов шкаф и отвори вратичките му. Павел видя няколкостотин книги, наредени в правилни редици, и това невиждано богатство го порази.

— Сега ще намерим някоя интересна книга за вас, но ще обещаете да идвате у нас и да си вземате постоянно. Съгласен ли сте?

Павка радостно кимна с глава:

— Обичам книжките.

Прекараха няколко часа много хубаво и весело. Тя го запозна с майка си. Това не беше тъй страшно и майката на Тоня се хареса на Павел.

Тоня отведе Павел в своята стая, показа му книгите и учебниците си.

До тоалетната масичка стоеше малко огледало. Тоня заведе Павел до него и каза със смях:

— Защо косата ви е такава дива? Никога ли не се стрижете и вчесвате?

— Стрижа се до кожа, щом порасне, какво друго да правя с нея? — неловко се оправдаваше Павел.

Тоня се засмя, взе гребена от тоалетката и с бързи движения вчеса рошавите му къдри.

— Виж, сега е съвсем друго — каза тя, като оглеждаше Павка. — Трябва да си подстрижете хубаво косата, че ходите като вълк-единак.

Тоня огледа с критичен поглед избелялата му червеникава рубашка и протритите панталони, но нищо не каза.

Павел забеляза този поглед и му стана срамно, че е облечен така.

На сбогуване Тоня го покани да идва у тях. И изтръгна от него обещание да отидат след два дена да ловят заедно риба.

С един скок през прозореца Павел се озова в градината: не му се щеше да минава пак през стаите и да се среща с майката.

С отсъствието на Артьом положението в семейството на Корчагин стана тежко, заплатата на Павел не стигаше.

Мария Яковлевна реши да поговори със сина си дали да се хване пак на работа, тъкмо Лешчински имаха нужда от готвачка. Но Павел се възпротиви:

— Не, мамо, аз ще намеря още някоя допълнителна работа. Дъскорезницата търси сортировачи на дъски. Половин ден ще работя там и това ще ни стига, а ти вече няма да ходиш да работиш, инак Артьом ще ми се сърди и ще каже: „Не можа да се оправиш, без да пратиш мама на работа.“

Майка му доказваше необходимостта да работи, но Павел се заинати и тя се помири.

На следния ден Павел вече работеше в дъскорезницата, нареждаше новоизбичените дъски да съхнат. Там срещна познати момчета: Мишка Левчуков, с когото беше учил в един клас, и Ваня Кулешов. Двамата с Миша се заловиха да работят на парче. Изкарваха доста добри пари. Павел прекарваше деня в дъскорезницата, а вечер тичаше в електростанцията.

В края на десетия ден Павел донесе на майка си изработените пари. Като й ги даваше, той потъпка смутено на едно място и най-после помоли:

— Знаеш ли какво, мамо, купи ми сатенена рубашка, синя — каквато имах миналата година, ако помниш. За нея ще отидат половината пари, но пък аз ще спечеля още, не се бой, че тая, виж, вече е износена — оправдаваше се той, сякаш се извиняваше за молбата си.

— Разбира се, разбира се, ще ти купя, Павлуша, още днес, а утре ще я ушия. Истина, че нямаш нова рубашка. — Тя гледаше ласкаво сина си.

Павел се спря пред бръснарницата и като напипа рублата в джоба си, влезе вътре.

Бръснарят, пъргав момък, щом забеляза влезлия, кимна по навик към стола:

— Седнете.

Седнал в дълбокото удобно кресло, Павел видя в огледалото своята смутена, объркана физиономия.

— С машинка ли? — попита бръснарят.

— Да, тоест не, изобщо подстрижете ме. Е, как се казва там по бръснарски? — И направи отчаян жест с ръка.

— Разбирам — усмихна се бръснарят.

След четвърт час Павел излезе потен, измъчен, но грижливо подстриган и вчесан. Бръснарят се мъчи дълго и упорито с непослушните кичури, но водата и гребенът победиха и косата легна чудесно.

На улицата Павел въздъхна свободно и нахлузи каскета още по-ниско.

„Какво ще каже мама, като ме види?“

Павел не дойде да ловят риба, както обеща, и това обиди Тоня.

„Тоя хлапак огняр не е много внимателен“ — мислеше тя ядосано, но когато Павел не дойде и през следните дни, стана й скучно.

Един ден, когато се готвеше да излиза на разходка, майка й открехна вратата на стаята и каза:

— Тоничка, имаш гост. Да влезе ли?

На вратата стоеше Павел и в първия момент Тоня дори не го позна.

Беше облечен в нова синя сатенена рубашка и черни панталони. Лъскавите ботуши блестяха и — което Тоня веднага забеляза — беше подстриган, къдрите му не стърчаха както по-рано и сега мургавият огняр се представи в съвсем друга светлина.

Тоня беше готова да изрази учудването си, но не искаше да смути и без това смутения момък и се престори, че не забелязва необикновената промяна.

Тя започна да го укорява:

— Как не ви е срам! Защо не дойдохте да ловим риба? Така ли държите на думата си?

— Тия дни работех в дъскорезницата и нямах възможност да дойда.

Той не можеше да каже, че тия дни бе работил до изнемогване, за да си купи рубашка и панталони.

Но Тоня се досети сама, затова и всичкият й яд към Павел изчезна безследно.

— Да идем на разходка край езерото — предложи тя. И те излязоха в градината и оттам на пътя.

И сега като на приятел той разказа на Тоня под голям секрет за откраднатия от лейтенанта револвер и обеща в един от следващите дни да идат навътре в гората и да стрелят.

— Само, мисли му, да не ме издадеш — неочаквано се обърна той към нея на „ти“.

— Никога на никого няма да те издам — обеща Тоня тържествено.

Четвърта глава

Остра, безпощадна класова борба обхващаше Украйна Все по-голям и по-голям брой хора грабваха оръжие и всяка схватка раждаше нови участници.

Далеч в миналото останаха спокойните за еснафа дни.

Бушуваше буря, разтърсваше с оръдейни изстрели вехтите къщурки и еснафът се притискаше о стените на мазетата, в изровените собственоръчно окопи.

Лавина от най-различни видове петлюровски банди валя губернията: малки и големи атамани, разни голубовци, архангели, ангели, гордиевци и безброй други бандити.

Бившото офицерство, десни и леви украински есери — всеки решителен авантюрист, събрал група главорези, се обявяваше за атаман, току развееше жълто-синьото знаме на петлюровци и вземаше властта в границите на своите сили и възможности.

От такива пъстри банди, поддържани от кулачеството и галицийските полкове на обсадения корпус на атамана Коновалец, създаваше своите полкове и дивизии „главният атаман Петлюра“. В тази есеровско-кулашка мътилка нахлуваха стремително червените партизански отряди и тогава земята се тресеше под стотици и хиляди копита, тачанки и артилерийски коли.

През този месец април на бунтовната деветнадесета година, разтърквайки сутрин сънни очи, отворил прозорците на къщицата си, смъртно уплашеният, объркан еснафин питаше тревожно събудилия се по-рано съсед:

— Автоном Петрович, каква власт имаме днес в града? И Автоном Петрович, пристягайки панталоните си, се озърташе плахо:

— Не зная, Афанас Кирилович. Нощеска дойдоха някакви. Ще видим: ако почнат да грабят евреите, значи, петлюровци са, а пък ако са „другари“, веднага се познава по приказката. Затуй се оглеждам да знам какво портретче да закача, да не стане някоя беля, че знаете ли, Герасим Леонтиевич, съседът, да не види хубаво и да вземе да закачи Ленин. Че като налетели трима — от петлюровския отряд. Погледнали портрета, па като го пипнали. Ударили му, знаете, двадесетина тояги. „Кучи сине — казват, — седем кожи ще съдерем от тебе, комунистическа мутро.“ Как ли не се оправдавал после — викал, крещял, нищо не помогнало.

Като забележеше въоръжени групи по шосето, еснафът затваряше прозореца и се криеше. Лоши времена…

А работниците гледаха със скрита омраза жълто-сините знамена на петлюровските погромаджии. Безсилни срещу тази вълна на украинския шовинизъм, те се оживяваха само когато в градеца се врязваха като клин минаващите червени части, едва успели да отблъснат обкръжилите ги от всички страни жовто-блакитници[1]. Ден-два над управата аленееше родното знаме, но частта заминаваше и отново настъпваше мрак.

Сега господар на града е полковник Голуб, „хубостта и гордостта“ на Заднепровската дивизия.

Двехилядният му отряд главорези вчера влезе тържествено в града. Пан полковникът яздеше пред отряда на великолепен вран жребец и въпреки топлото априлско слънце беше в кавказка бурка[2] и овнешки запорожки калпак с малинов „пискюл“, в черкезка[3] и в пълно въоръжение: ханджар и сабя от ковано сребро.

Красив е пан полковник Голуб: черни вежди, бледо лице с лека жълтевина от безкрайните гуляи. Между зъбите — лула. Преди революцията пан полковникът беше агроном в плантациите на един захарен завод, но скучен е тоя живот, не може да се сравни с положението на атамана, и агрономът изплува в мътната стихия, развихрена в страната, вече като пан полковник Голуб.

В единствения театър на градеца бе уредена богата вечеринка в чест на новодошлите. На нея присъствуваше „цветът“ на петлюровската интелигенция: украински учители, двете попови дъщери — по-голямата, хубавицата Аня, по-младата, Дина, дребни стопанки, бившата прислуга на граф Потоцки и група еснафи, които се наричаха „волно казачество“, украински есеровски изтърсаци.

Театърът беше претъпкан. Облечени в национални украински носии, ярки, извезани с цветя, с разноцветни мъниста и ленти, учителките, поповите дъщери и еснафските жени бяха заобиколени с цяла свита от старшини със звънтящи шпори, копирани сякаш от старите картини, изобразяващи запорожци.

Полковият оркестър гърмеше. На сцената се готвеха трескаво за представлението на „Назар Стодоля“.

Нямаше електричество. Доложиха за това на пан полковника в щаба. Той се канеше лично да почете с присъствието си вечеринката, затова като изслуша адютанта си, хорунжия[4] Паляниця или по-право бившия подпоручик Полянцев, подхвърли небрежно, но властно:

— Да се осигури осветление! Ще умреш, но ще намериш монтьора и ще пуснеш електростанцията.

— Слушам, пан полковник.

Хорунжият Паляниця намери монтьори, без да умира.

След един час двама петлюровци водеха Павел към електростанцията. По същия начин доведоха монтьора и машиниста.

Паляниця отсече:

— Ако до седем часа няма светлина, и трима ви ще обеся! — И посочи към железния прът.

Това късо формулирано заявление свърши работа и до определения час светлината бе пусната.

Вечеринката беше вече в пълния си разгар, когато се появи пан полковникът с приятелката си, дъщерята на бюфетчията, в чиято къща живееше, едрогърда мома с рижа коса.

Богатият бюфетчия я беше учил в гимназията на околийския град.

След като седнаха на почетните места до самата сцена, пан полковникът даде знак за започване и завесата се вдигна веднага. Пред зрителите се мярна гърбът на изтичалия от сцената режисьор.

По време на представлението присъствуващите старшини с дамите си се наливаха порядъчно в бюфета с първак, домашна ракия, доставена от вездесъщия Паляниця, и се тъпчеха с всевъзможни неща за ядене, с които се бяха снабдили под формата на реквизиция. Към края на представлението всички бяха здравата пияни.

Скочилият на сцената Паляниця театрално махна с ръка и съобщи:

— Уважаеми господа, ей сегичка започваме танцувалната част.

В салона дружно изръкопляскаха. Всички излязоха на двора, за да могат петлюровските войници, мобилизирани за охрана на вечеринката, да изнесат столовете и да освободят салона.

След половин час в театъра се вдигна врява до бога.

Разгорещилите се петлюровски старшини танцуваха буйно гопак със зачервените от горещината местни хубавици и от тропота на тежките им крака стените на стария театър се тресяха.

В това време към мелницата в града влизаше въоръжен конен отряд.

На края на градчето петлюровският пост с картечница забеляза наближаващата конница, разтревожи се и се спусна към картечницата. Щракнаха затвори. В нощта отекна рязък вик:

— Стой! Кой е там?

От тъмното излязоха напред две тъмни фигури и едната от тях, като доближи поста, изрева със силен пиянски бас:

— Аз съм атаман Павлюк с отряда си, а вие да не сте голубовци?

— Да — отвърна излезлият напред старшина.

— Къде да настаня отряда си? — попита Павлюк.

— Веднага ще попитам по телефона в щаба — отвърна му старшината и се скри в малката къщичка край пътя.

След минута изскочи оттам и заповяда:

— Ей, момчета, вдигнете картечницата от пътя, дайте път на пан атамана.

Павлюк дръпна поводите и спря коня пред осветения театър, около който буйното веселие продължаваше.

— Охо, тук има веселба — каза той на спрелия до него есаул. — Гукмач, разгеле, да слезем да пийнем и ние. Ще си изберем подходящи женски, тук има, колкото искаш. Ей, Сталежко — извика той, — настани момчетата по квартири! Ние оставаме тук. Конвоят с мен. — И той тежко скочи от олюлелия се кон на земята.

Пред входа на театъра двама въоръжени петлюровци спряха Павлюк:

— Билет?

Но той ги изгледа презрително и отстрани единия с рамо. След него влязоха по същия начин дванадесетина души от отряда. Конете им стояха тук, вързани за стобора.

Новодошлите бяха забелязани веднага. Особено се хвърляше в очи с грамадната си фигура Павлюк, в офицерски френч от хубав плат, в сини гвардейски панталони и с рунтава папаха. През рамото му — маузер, от джоба му стърчи ръчна бомба.

— Кой е тоя? — зашепнаха си застаналите около танцуващите, дето сега помощникът на Голуб се бе развихрил в лудешка игра — фъртуна.

С него се въртеше по-голямата попска дъщеря. Развяната нагоре като ветрило фуста разкриваше пред възхитените воини коприненото трико на прекалено разгорещената попска щерка.

Павлюк разбута с рамо тълпата и влезе в самия кръг. Той впери мътен поглед в краката на попската щерка, облиза с език пресъхналите си устни и тръгна право през кръга към музиката, застана пред рампата и замахна с плетения камшик:

— Карай гопак!

Капелмайсторът не му обърна внимание.

Тогава Павлюк замахна рязко с ръка и го шибна с камшика по гърба. Капелмайсторът подскочи като ужилен.

Музиката прекъсна изведнъж, салонът затихна в миг.

— Това е нахалство! — кипна дъщерята на бюфетчията. — Ти не бива да позволяваш подобно нещо — нервно стискаше тя лакътя на седящия до нея Голуб.

Голуб тежко стана, блъсна с крак стола пред себе си, направи три крачки към Павлюк и се спря досами него. Той веднага позна Павлюк. Голуб имаше още неуредени сметки с тоя конкурент за властта в околията.

Преди една седмица Павлюк бе подложил крак на пан полковника по най-свински начин.

В разгара на боя с червения полк, който не за първи път бе разгромявал голубовци, Павлюк, вместо да удари болшевиките в тил, нахлу в градчето, помете слабите постове на червените и като постави преграден кордон, устрои в градчето небивал грабеж. Разбира се, както подобаваше на „истински“ петлюровец, погромът засегна еврейското население.

В това време червените разбиха на пух и прах десния фланг на голубовци и заминаха.

А сега тоя нахален ротмистър се втурна тук и на това отгоре се осмелява в негово, на пан полковника, присъствие да бие капелмайстора му! Не, той не може да допусне това! Голуб разбираше, че ако сега не обуздае забравилото се атаманче, авторитетът му в полка ще бъде унищожен.

Впили един в друг очи, те стояха няколко секунди мълчаливо.

Стиснал здраво в ръка дръжката на сабята, а с другата напипвайки нагана в джоба, Голуб му изкрещя:

— Как смееш да биеш хората ми, подлец?

Ръката на Павлюк бавно се плъзна към кобура на маузера.

— По-полека, пане Голуб, по-полека, може да се спънете. Не ме настъпвайте по мазола, че може да се разсърдя.

Това преля чашата на търпението.

— Да се хванат и изхвърлят от театъра и на всеки да се ударят по двайсет и пет! — извика Голуб.

Като глутница ловджийски кучета старшините се нахвърлиха върху павлюковци от всички страни.

Нечий изстрел изгърмя като хвърлена на пода електрическа крушка и в салона като две кучешки глутници бясно се завъртяха биещите се. Напосоки се мушкаха един други със саби, хващаха се за перчемите и направо за гърлото, а изплашените до смърт жени квичеха като прасета и се разбягаха от вкопчилите се.

След няколко минути обезоръжените и пребити павлюковци бяха извлечени на двора и изхвърлени на улицата.

Павлюк изгуби в боя папахата си, разкървавиха лицето му, разоръжиха го — и той побесня. Скочи с отряда си на конете и препусна по улицата.

Празненството се развали. След всичко станало никому не идваше на ум да се весели. Жените категорично отказаха да танцуват и искаха да си вървят в къщи, но Голуб се възпротиви.

— Никой да не напуска салона, да се поставят часовои! — заповяда той.

Паляниця изпълняваше бързо заповедите.

Голуб отвръщаше упорито на сипещите се от всички страни протести:

— Танци до зори, уважаеми госпожи и господа. Сам ще танцувам първия тур на валса.

Музиката засвири отново, но все пак не успяха да се веселят.

Едва полковникът бе направил един кръг с попската щерка, когато втурналите се часовои извикаха:

— Павлюковци обкръжават театъра!

Прозорецът до сцената, който гледаше към улицата, се разби с трясък на парчета. В разтрошената рамка се провря учудената муцуна на зурлеста картечница. Тя глупаво се въртеше, преследвайки лутащите се фигури, които се отдръпваха към средата на салона, бягайки от нея като от дявол.

Паляниця стреля в крушката от хиляда свещи на тавана и тя, изгърмявайки като бомба, посипа всички с дребен дъжд от стъкло.

Стана тъмно. От улицата викаха:

— Излизайте всички на двора! — и се разнасяха страшни псувни.

Дивите, истерични женски викове, бесните команди на мятащия се по салона Голуб, който се мъчеше да събере уплашените си старшини, изстрелите и крясъците отвън — всичко се сля в невъобразим шум. Никой не забеляза как, шмугнал се като змиорка през задния вход в съседната пуста улица, Паляниця тичаше към щаба на голубовци.

След половин час в града се водеше истински бой. Нощната тишина се разкъса от непрестанния грохот на гърмежите, в честа стрелба заситниха картечниците. Съвсем оглупелите еснафи изпонаскачаха от топлите си легла и се залепиха за прозорците.

Изстрелите започват да стихват, само на края на града откъслечно, като куче лае картечница.

Боят затихва. Зазорява се…

… Из градеца плъзнаха слухове за погром. Те допълзяха и в еврейските къщички, мънички, нисички, с кривогледи прозорчета, закрепили се някак над мръсната урва, която се спускаше към реката. В тия кутийки, наречени къщи, в невероятна теснотия живееше еврейската сиромашия.

В печатницата, дето Серьожа Брузжак работеше вече втора година, словослагателите и работниците бяха евреи. Серьожа се бе сближил с тях, сякаш му бяха роднини. Като дружно семейство се държаха всички против господаря, охранения самодоволен господин Блумщайн. Между господаря и работниците в печатницата се водеше непрекъсната борба.

Блумщайн гледаше да измъкне повече работа, а да заплати по-малко и по тази причина печатницата неведнъж стоеше затворена по две-три седмици: печатарските работници стачкуваха. Те бяха четиринадесет души. Серьожа, най-малкият, въртеше по дванадесет часа колелото на печатарската машина.

Днес Серьожа забеляза, че работниците бяха неспокойни. През последните тревожни месеци печатницата изпълняваше поръчка след поръчка. Печатаха възвания на „главния“ атаман.

Охтичавият словослагател Мендел извика Серьожа настрана.

Той каза, като го гледаше с тъжните си очи:

— Знаеш ли, че в града ще има погром?

Серьожа го погледна учудено:

— Не, не знам.

Мендел сложи сухата си жълта ръка на рамото на Серьожа и заговори бащински доверчиво:

— Погром се готви, това е факт. Ще избиват евреите. Аз те питам: искаш ли да помогнеш на другарите си в тази беда, или не?

— Разбира се, че искам, стига да мога. Казвай, Мендел.

Словослагателите даваха ухо на разговора.

— Ти си славно момче, Серьожа, ние ти вярваме. Та баща ти също е работник! Изтичай веднага в къщи и поговори с него: дали е съгласен да скрие у дома си няколко старци и жени, а ние предварително ще се уговорим кой ще се скрие у вас. После поприказвай с домашните у кои ваши познати могат да се скрият други. Засега тия бандити не закачат русите. Тичай, Серьожа, че времето не чака.

— Добре, Мендел, бъди спокоен, ей сега ще изтичам до Павка и Климка — у тях непременно ще приемат някого.

— Чакай малко — разтревожи се Мендел, като задържа готовия да тръгне Серьожа. — Кои са тия Павка и Климка? Добре ли ги познаваш?

Серьожа кимна уверено с глава:

— Как не, мои хора са: Павка Корчагин, брат му е шлосер.

— А, Корчагин — успокои се Мендел. — Познавам го, живял съм с него в една къща. У него може. Върви, Серьожа, и по-скоро се връщай с отговор.

Серьожа изскочи на улицата.

Погромът започна на третия ден след боя на павлюковския отряд с голубовци.

Разбитият и отблъснат извън града Павлюк си обра крушите и зае съседното градче, като изгуби в нощния бой двадесет души. Също толкова липсваха и от голубовци.

Откараха набързо убитите на гробищата и още същия ден ги погребаха без особена тържественост, защото в случая нямаше с какво да се хвалят. Двамата атамани се бяха сдавили като две кучета и беше неудобно да се вдига шум с погребението. Паляниця предлагаше шумно погребение, като обяви Павлюк за червен бандит, но против това беше есеровският комитет, начело на който стоеше поп Василий.

Нощното сблъскване предизвика недоволство в голубовския полк, особено в конвойната сотня на Голуб, дето имаше най-много убити, и за да потуши това недоволство и да повдигне духа, Паляниця предложи на Голуб „да пооблекчи съществуването“, както цинично се изразяваше той за погрома. Той взе да доказва на Голуб необходимостта от това, като наблягаше на недоволството в отряда. Тогава полковникът, който отначало не искаше да нарушава спокойствието в града преди сватбата си с дъщерята на бюфетчията, уплашен от думите на Паляниця, се съгласи.

Наистина тази операция смущаваше малко пан полковника във връзка с влизането му в есеровската партия. Все пак враговете му могат да започнат нежелателни приказки около името му, че той, полковник Голуб, е погромаджия, и непременно ще го наклепат пред „главния“ атаман. Но засега Голуб малко зависеше от „главния“ и снабдяваше отряда си на свой риск и отговорност. Пък и „главният“ сам знаеше прекрасно каква стока са тия, дето служат при него, и сам неведнъж беше искал парици за нуждите на директорията от тъй наречените реквизиции, а колкото до славата на Голуб като погромаджия, тя беше достатъчно солидна. Той можеше да прибави към нея много малко.

Грабежът започна рано сутринта.

Градецът плуваше в сива предутринна мъгла. Пустите улици, прилични на мокри платна, омотани около застроените без всякакъв ред еврейски квартали, бяха безжизнени. Перденцата на ниските прозорчета бяха спуснати, а капаците плътно затворени.

Отвън изглеждаше, че кварталите спят здрав предутринен сън, но в къщурките не спяха. Семействата, облечени, очакваха наближаващото нещастие, скупчени в някоя стаичка, и само малките деца, които не разбираха нищо, спяха безгрижно спокоен сън в ръцете на майките си.

Началникът на голубовския конвой Саломига, черен, с лице на циганин, с тъмен белег от саблен удар върху бузата, дълго буди тая сутрин голубовския адютант Паляниця.

Адютантът се събуждаше тежко. Никак не можеше да се откъсне от идиотския си сън. Все още го дращеше с нокти по гърлото гърчещият се гърбав дявол, от който няма мира цялата нощ. И когато най-сетне вдигна разнебитената си от болка глава, разбра: будеше го Саломига.

— Ставай, бре, дявол те взел — разтърсваше го за рамото Саломига. — Късно е вече, време е да почнем. Да беше пил още.

Паляниця се събуди съвсем, седна и сгърчен от киселини в стомаха, изплю горчива слюнка.

— Какво да почнем? — изцъкли той безсмислен поглед в Саломига.

— Как какво? Чифутите ще плячкосваме, не знаеш ли?

Паляниця си спомни: да, наистина, той съвсем бе забравил, вчера пийнаха здравата в чифлика, дето пан полковникът се вмъкна с годеницата си и група другари по чашка.

За Голуб беше удобно да се махне от града през време на погрома. После можеше да каже, че е станало недоразумение в негово отсъствие, а Паляниця ще уреди всичко както трябва. О, този Паляниця е голям специалист по „облекчаването“!

Той изля една кофа вода върху главата си и способността му да мисли се върна. И заснова из щаба, като даваше различни заповеди.

Конвойната сотня беше вече на конете. За да се избягнат възможните усложнения, предвидливият Паляниця заповяда да се поставят постове, които да отделят работническия квартал и гарата от града.

В градината на имението на Лешчински беше поставена картечница, насочена към пътя.

В случай, че работниците решеха да се намесят, щяха да ги посрещнат с куршуми.

Свършили всички приготовления, адютантът и Саломига скочиха на конете.

Като потеглиха вече, Паляниця си спомни:

— Стой, щях да забравя. Дай две каруци — ще се погрижим за чеиз на Голуб. Ха-ха-ха… Първата плячка както винаги е за командира, а първата женска, ха-ха-ха, за мене, адютанта. Разбра ли, диване с диване? — последното се отнасяше за Саломига.

Саломига го стрелна с жълтеникавото си око:

— За всички ще има.

Потеглиха по шосето. Напред — адютантът и Саломига, отзад — конвойните в безредна тълпа.

Утринната мъгла се вдигна. Пред двуетажната сграда с ръждясала табела „Фукс, търговия с галантерийни стоки“ Паляниця дръпна поводите.

Сивата му тънконога кобила неспокойно удари с копито о камънака.

— Е, с божия помощ оттук ще започнем — каза Паляниця и скочи на земята.

— Ей, момчета, слизайте от конете! — обърна се той към заобиколилите го конвойни. — Представлението започва — поясни той. — Слушайте, момчета, да не удряте никого по кратуната, и на това ще му дойде времето; от жени, ако нямате голям мерак, също се въздържайте до вечерта.

Един от конвойните се ухили, показвайки здравите си зъби и запротестира:

— Как тъй, пане хорунжий, ами ако е по взаимно съгласие?

Наоколо се закискаха. Паляниця го погледна възхитено и с одобрение:

— Е, разбира се, ако е по взаимно съгласие, карайте, това никой няма право да ви забрани.

Паляниця се приближи до затворената врата на магазина и силно я ритна, но здравата дъбова врата дори не мръдна.

Не оттук трябваше да се почва. Адютантът сви зад ъгъла и се запъти към квартирата на Фукс, като придържаше сабята с ръка. След него тръгна Саломига.

В къщата веднага чуха конския тропот по паважа и когато тропотът спря пред дюкяна и през стената се чуха гласове, сърцата на хората като че се откъснаха и телата им изстинаха. В къщи бяха трима.

Богатият Фукс още вчера бе офейкал от града с дъщерите и жена си, а в къщата остави да пази имуществото му слугинята Рива, тихо, плахо, деветнадесетгодишно момиче. За да не се страхува в празната къща, той й предложи да доведе своите старци — баща и майка — и тримата да живеят до връщането му.

Хитрият търговец успокояваше едва възразяващата Рива, че може би няма да има погром; та какво ще вземат от бедняци? А той, като се върне, ще подари на Рива плат за рокля.

И тримата се вслушваха с мъчителна надежда: дано отминат по-нататък, може да са сбъркали, може да не са спрели пред тяхната къща, а само така да им се е сторило. Но сякаш за да опровергае надеждите им, последва глух удар по вратата на магазина.

Старият Пейсах, с посребрена коса, с детски изплашени очи, застанал до вратата, която водеше в магазина, зашепна молитва. Той се молеше на всемогъщия Йехова с цялата страст на убеден фанатик. Молеше го да отклони нещастието от тоя дом и застаналата до него старица не можа да чуе веднага от шепота на молитвата му шума на приближаващите се стъпки.

Рива се скри в най-вътрешната стая, зад един голям дъбов бюфет.

Резкият груб удар по вратата отекна като конвулсивно треперене в телата на старците.

— Отваряй! — Удар, по-рязък от първия, и псувни на озлобени хора.

Но нямаха сили да вдигнат ръка и да свалят резето.

Отвън зачестиха ударите с приклади. Вратата заподскача върху пантите и не издържа, затрещя.

Къщата се напълни с въоръжени хора, които затършуваха по всички ъгли. Вратата към магазина беше разбита с един удар на приклад. Влязоха там и дръпнаха резетата на външната врата.

Започна грабеж.

Когато колите бяха натоварени догоре с платове, обувки и друга плячка, Саломига се отправи към квартирата на Голуб, а като се върна, чу див писък в къщата.

Паляниця, оставил хората си свободно да плячкосват магазина, влезе в стаята. Като огледа и тримата със зеленикавите си очи на рис, той каза, обръщайки се към старците:

— Махайте се!

Нито бащата, нито майката се помръднаха.

Паляниця пристъпи напред бавно и извади сабята си от ножницата.

— Мамо! — сърцераздирателно извика дъщерята.

Този вик беше чул Саломига.

Паляниця се обърна към дотичалите негови хора и отсече:

— Изхвърлете ги! — Той посочи старците и когато ги изтласкаха насила през вратата, Паляниця каза на приближилия Саломига: — Ти почакай тук, зад вратата, а аз ще поговоря туй-онуй с момичето.

Старецът Пейсах, чул вика, се втурна към вратата, но тежък удар в гърдите го отхвърли към стената. Старецът примря от болка, но тогава в Саломига се впи като вълчица винаги тихата стара Тойба:

— Ох, пуснете ме, какво правите!

Тя се дърпаше към вратата и Саломига не можеше да откъсне конвулсивно вкопчилите се в жупана му старчески пръсти.

Опомнилият се Пейсах се хвърли да й помогне:

— Пуснете, пуснете!… О, дъще моя!

Двамата успяха да изтласкат Саломига от вратата. Той злобно издърпа нагана изпод пояса и с кованата дръжка удари стареца по побелялата глава. Пейсах падна, без да издаде звук.

А от стаята се чу сърцераздирателният вик на Рива.

Когато извлякоха навън обезумялата Тойба, улицата се огласи от нечовешки викове и молби за помощ.

Виковете в къщи престанаха.

Паляниця излезе от стаята и спря Саломига, който вече бе хванал дръжката на вратата, без да смее да го погледне в очите:

— Не влизай — задуши се: понатиснах я малко с възглавницата.

И като прекрачи трупа на Пейсах, нагази в тъмната гъста каша.

— Някак лошо започна — процеди той и излезе на улицата.

След тях мълком вървяха останалите и от краката им по пода на стаята и по стъпалата оставаха кървави отпечатъци.

А в града вече вилнееше погромът. Пламваха кратки вълчи схватки между разбойниците за неподелена плячка, тук-там се размахваха голи саби. И почти навсякъде започна бой.

От кръчмата изтърколваха на паважа дъбови бъчви от по десет ведра…

После плъзнаха по къщите.

Никой не оказваше съпротива. Тършуваха из малките стаички, набързо се ровеха из ъглите и излизаха натоварени, като оставяха след себе си разровени грамади от парцали и пух от разпрани възглавници и пухеници. Първия ден имаше само две жертви: Рива и баща й, но настъпващата нощ носеше неизбежна гибел.

Привечер цялата разнообразна глутница чакали се напи до посиняване. Замаяните от алкохола петлюровци чакаха нощта.

Тъмнината развърза ръцете. В черната нощ е по-лесно да смажеш човек: даже чакалът, и той обича нощта, но и той напада само обречените!

Мнозина не ще забравят тия страшни две нощи и три дни. Колко осакатени, разбити живота, колко млади глави, побелели през тия кървави часове, колко пролени сълзи! И кой знае дали бяха по-щастливи ония, които останаха да живеят с опустошена душа, с нечовешка мъка за неизличимия позор и насилия, с мъка, която не може да се опише, с мъка за безвъзвратно починалите близки. Безучастни към всичко, с конвулсивно отметнати ръце лежаха по тесните улички млади момински тела, измъчени, изтерзани, сломени.

И единствено край рекичката, в къщурката на ковача Наум, чакалите, нахвърлили се върху младата му жена Сара, получиха жесток отпор. Атлетът-ковач, напращял от сила двадесет и четири годишен работник, човек с челичени мускули, не даде жена си.

В ужасната кратка схватка в малката къщичка паднаха като гнили дини две петлюровски глави. Страшен в своя гняв на обречен, ковачът яростно защищаваше два живота и дълго пукаха сухите изстрели край рекичката, дето се бяха стекли надушилите опасността голубовци. Като изстреля всички патрони, Наум изпрати последния куршум в Сара, а той се хвърли срещу смъртта с открити гърди. И падна, поносен от оловена градушка още на първото стъпало, като притисна земята с тежкото си тяло.

В градеца надойдоха на охранени коне здрави селяци от близките села, товареха колите с каквото им харесаше и придружавани от синовете си и близките си от голубовския отряд, бързаха да се върнат два-три пъти до село и обратно.

Серьожа Брузжак, който скри с баща си в зимника и на тавана половината от другарите си печатари, се връщаше през зеленчуковата градина в двора; той видя един човек да тича по шосето.

Размахал ръце, в дългопол сюртук с кръпки, гологлав, с мъртвешки бледо от ужас лице, задъхан, тичаше стар евреин. След него, настигайки го вече и замахнал да го удари, летеше петлюровец на сив кон. Старецът чу зад гърба си конския тропот, вдигна ръце, сякаш да се защити. Серьожа се втурна към пътя, хвърли се пред коня и закри стареца с тялото си:

— Не го закачай, бандит, куче!

Конникът не поиска да задържи удара на сабята и халоса с тъпото русата главичка на момчето.

[1] Жовто-блакитен — по украински — жълто-син. ↑

[2] Бурка — плътно и топло кавказко наметало (пелерина). ↑

[3] Черкезка — дълга горна дреха без яка, пристегната в талията. ↑

[4] Хорунжий — първи офицерски чин у казаците. ↑

Пета глава

Червените упорито преследваха частите на „главния“ атаман Петлюра. Полкът на Голуб бе извикан на фронта. В градеца останаха малко тилова охрана и комендантството.

Хората се раздвижиха. Еврейското население, възползувало се от временното затишие, погребваше убитите и животът в малките къщички на еврейските квартали пак се съживи.

В тихите вечери отдалеч достигаше неясен грохот. Някъде наблизо се водеха боеве.

Железничарите плъзнаха по селата да дирят работа.

Гимназията бе затворена.

В града бе обявено военно положение.

Грозна, начумерена нощ.

В такива нощи дори широко разтворените очи не могат да надвият тъмнината и хората се движат пипнешком, слепешката, с риск да си счупят главата в някоя канавка.

Еснафинът знае: в такова време е най-добре да си седиш у дома и да не палиш без нужда лампата. Светлината може да привлече някой неканен гост. По-добре си е на тъмно, по-спокойно. Има хора с неспокоен дух. Нека си ходят, еснафинът няма нищо общо с тях. Но той самият няма да излезе. Бъдете сигурни, няма да излезе.

И ето в една такава нощ вървеше човек.

Като стигна до къщичката на Корчагини, той предпазливо почука по рамката на прозореца, но не получи отговор и почука повторно, по-силно и настойчиво.

На Павка му се присънва: някакво странно същество, което не прилича на човек, насочва към него картечница; той се опитва да избяга, но няма къде, а картечницата трака някак страшно.

Прозорецът звънти от настойчиво чукане.

Павел скочи от леглото и се приближи до прозореца, като се мъчеше да види кой тропа. Но освен неясен, тъмен силует нищо не видя.

Беше сам в къщи. Майка му бе заминала при по-голямата си дъщеря, чийто мъж работеше като машинист в захарна фабрика. А пък Артьом беше се хванал ковач в съседното село, дето размахваше чука само за хляба.

Можеше да тропа само Артьом.

Павел реши да отвори прозореца.

— Кой е? — попита той в тъмнината.

Зад прозореца се раздвижи някаква фигура и груб, приглушен глас отвърна:

— Аз съм, Жухрай.

На перваза легнаха две ръце и редом с лицето на Павел изникна главата на Фьодор.

— Идвам да нощувам при теб. Приемаш ли ме, братле? — зашепна той.

— Разбира се — дружески отвърна Павел. — Иска ли питане! Влизай направо през прозореца.

Едрото тяло на Фьодор се провря с усилие през прозореца.

Фьодор затвори прозореца след себе си, но не се отдръпна веднага от него.

Стоеше и се ослушваше, а когато луната изплува иззад облаците и освети пътя, той го огледа внимателно и се обърна към Павел:

— Няма ли да събудим майка ти? Тя сигурно спи?

Павел каза на Фьодор, че освен него в къщи няма никого. Матросът се почувствува по-свободно и заговори по-високо:

— Тия кожодери, братле, сериозно са ми хвърлили око. Разчистват си сметките за последните бъркотии на гарата. Ако нашите хора бяха по-сплотени, можехме през време на погрома да устроим хубав прием на „сивожупанниците“. Но народът, знаеш, не се решава още да влезе в огъня. Пропадна работата. Та сега ме дирят. Два пъти ми устройваха хайка. Днес едва не ме спипаха. Доближавам се, знаеш, към къщи, разбира се, през задния двор, заставам зад плевнята. Гледам, в градината стои някой, прилепил се до вратата, но щикът му го издаде. Аз, разбира се, се измъкнах обратно. И дотичах при тебе. Тук, братле, пускам котва за няколко дни. Нали не възразяваш? Много добре.

Жухрай, сумтейки, събуваше изкаляните си ботуши.

Павел се радваше на идването на Жухрай. Напоследък електростанцията не работеше и той скучаеше сам в празната къща.

Легнаха да спят. Павел заспа веднага, а Фьодор дълго пуши. После стана от леглото и като стъпваше тихо с босите си крака, се приближи до прозореца. Дълго гледа към улицата, после се върна в леглото и заспа, победен от умората. Ръката, пъхната под възглавницата, лежеше върху тежкия „Колт“, като го сгряваше с топлината си.

Неочакваното нощно посещение на Жухрай и съвместният живот с него през тия осем дни имаха за Павел голямо значение. За пръв път той чу от матроса толкова много вълнуващи, важни и нови неща и тия дни станаха за младия огняр решаващи.

Притиснат като в капан от две засади, използувайки принудителното безделие, матросът предаваше на жадно слушащия Павел целия плам на яростта и острата си омраза към „жълто-сините“, задушили тоя край.

Жухрай говореше изразително, точно, разбрано и на прост език. За него нямаше нищо неразрешимо. Матросът знаеше ясно своя път и Павел почна да разбира, че цялото това множество от разни партии с красиви имена: социалисти-революционери, социалдемократи, полска социалистическа партия, са все злобни работнически врагове и че има само една революционна партия, непоколебима, бореща се против всички богати — болшевишката партия.

По-рано по тия неща в главата на Павел беше страшна бъркотия.

И големият, силен мъж, убеден болшевик, обветрен от морските бури, член на РСДРП (б) от хиляда деветстотин и петнадесета година, балтийският матрос Фьодор Жухрай разкриваше жестоката истина за живота пред младия огняр, вперил в него очарован поглед.

— Аз, братле, като дете бях също като тебе — казваше той, — не знаех де да си дяна силата, напираше непокорната ми природа. Живеех бедно. Гледаш понякога тия сити и наконтени господарски синчета и току те изпълни ненавист. Честичко ги биех безмилостно, но печалбата ми беше само страшен лобут от баща ми. Бориш ли се самичък — живота няма да го преобразиш. Ти, Павлуша, притежаваш всичко, за да бъдеш добър борец за делото на работниците, само че си много млад и имаш много слабо понятие от класовата борба. Аз, братле, ще ти разправя за истинския път, защото знам, че от тебе ще стане човек. Не мога да търпя тихите и прилизаните. Сега започва пожар из цялата земя. Робите въстанаха и ще потопят на дъното стария живот. Но за това са нужни храбри хора, не мамини синчета, а народ от здрава порода, който пред боя не бяга да се крие като хлебарката от светлината, а удря безмилостно.

Той удари силно с юмрук по масата.

Жухрай стана, пъхнал ръце в джобовете, намръщен, закрачи из стаята.

Бездействието го потискаше. Той много съжаляваше, че е останал в това градче, и убеден, че по-нататъшното му пребиваване тук е безполезно, твърдо реши да се прехвърли през фронта към червените части.

В града оставаше една група от девет члена на партията, които трябваше да ръководят работата.

„Ще минете и без мене, не мога вече да стоя със скръстени ръце. Стига, и без това загубих десет месеца“ — раздразнено мислеше Жухрай.

— Ти какъв си, Фьодор? — попита го веднъж Павел. Жухрай стана, пъхна ръце в джобовете си. Той не разбра веднага въпроса.

— Не знаеш ли какъв съм?

— Мисля, че си болшевик или комунист — тихо отвърна Павел.

Жухрай се разсмя и се удари шеговито по широките гърди, стегнати в моряшка фланелка.

— Това е ясно, братле. Това е също такъв факт, както и че болшевик и комунист е едно и също. — И той изведнъж стана сериозен. — Щом разбираш това, помни, че никому никъде не бива да го казваш, ако не искаш да ми разпорят корема. Разбра ли?

— Разбрах — твърдо отвърна Павел.

На двора се чуха гласове и без да се потропа, вратата се отвори. Жухрай бързо мушна ръка в джоба, но веднага я извади. В стаята влизаше с превързана глава Серьожа Брузжак, отслабнал и бледен. След него влязоха Валя и Климка.

— Здрасти, дяволе — усмихнат подаде ръка на Павел Серьожа. — Идем ти трима на гости, Валя не ме пуска сам, бои се. А Климка не пуска Валя сама, и той се бои. Макар че е червенокос, все пак главата му разбира къде е опасно да се пуска човек сам.

Валя шеговито прикри устата му с ръка.

— Ама бърборко — засмя се тя. — Днес Климка няма мира от него.

Климка се смееше добродушно, като показваше белите си зъби.

— Какво искате от болен човек? Кратуната му е смачкана, затуй не знае какво говори.

Всички се засмяха.

Серьожа, още незакрепнал от удара, седна на кревата на Павка и скоро между приятелите започна оживен разговор. Винаги весел, жизнерадостен, а сега притихнал и потиснат, Серьожа разказваше на Жухрай как петлюровецът го беше ударил.

Жухрай познаваше дошлите при Павка младежи. Той неведнъж бе ходил у Брузжакови. Харесваше му тая младеж, която още не бе намерила мястото си във водовъртежа на борбата, но ясно изразяваше стремежите на своята класа. И той внимателно слушаше разказите на младежите как всеки от тях е помагал да се укриват у тях еврейски семейства, за да ги спаси от погрома. Тая вечер той много говори за болшевиките, за Ленин и помогна на всеки от тях да разбере това, което става.

Късно вечерта Павел изпрати гостите си.

Жухрай излизаше вечер и се връщаше късно през нощта. Преди заминаването си уговаряше с другарите, които оставаха, какво да работят.

Тая нощ Жухрай не се върна. Като се събуди сутринта, Павел видя леглото празно.

Обзет от някакво неясно предчувствие, той бързо се облече и излезе от къщи. Като заключи квартирата и остави ключа на уреченото място, Павел отиде у Климка с надежда да научи нещо за Фьодор. Майката на Климка, набита, широколика жена с надупчено от шарка лице, переше и на въпроса на Корчагин не знае ли къде е Фьодор, отвърна троснато:

— Какво, да не би да си нямам друга работа, та да се занимавам с твоя Фьодор? Зарад него, дявола му неден, обърнаха цялата къща на Зозулиха. Тебе за какво ти е притрябвал? Ама компания! Намерил си приятели: Климка, тебе… — Тя с ожесточение търкаше прането.

Майката на Климка беше с остър език и свадлива.

От Климка Павел се отби у Серьожка. Разправи му за безпокойството си. Валя се намеси в разговора:

— Защо се тревожиш? Може да е останал у познати. — Но в гласа й нямаше увереност.

На Павел не му се седеше у Брузжакови. Той излезе, въпреки че го уговаряха да остане на обед.

Върна се в къщи с надеждата, че ще намери Жухрай. Вратата беше заключена. Спря се с тежко чувство: не му се искаше да влиза в празната квартира.

Няколко минути стоя замислен на двора и тласкан от някакво неясно чувство, отиде в плевнята. Покатери се на гредите под покрива и отстранявайки дантелите от паяжина, измъкна от тайното кътче завития в парцали тежък „Манлихер“.

Излезе от плевнята и усещайки в джоба вълнуващата тежест на револвера, тръгна към гарата.

Не научи нищо за Жухрай и като се връщаше обратно, край познатото имение на лесничея забави крачките си. С неясна надежда гледаше в прозорците на къщата, но градината и къщата бяха безлюдни. Когато имението остана зад него, той се обърна и погледна към покритите с ръждиви миналогодишни листа пътечки на градината. Тя изглеждаше изоставена и запустяла. Виждаше се, че не беше я докосвала ръката на грижлив стопанин, и от тази тишина и безлюдност на голямата стара къща му стана още по-тежко.

Последното спречкване с Тоня беше най-сериозно от всички по-раншни. То стана неочаквано, близо преди месец.

Крачейки бавно към града, пъхнал ръце дълбоко в джобовете си, Павел си спомни как избухна това спречкване.

При една случайна среща на улицата Тоня го покани у тях на гости.

— Мама и татко отиват у Болшански на имен ден. Ще бъда сама. Ела, Павлуша, ще четем една много интересна книга от Леонид Андреев, „Саша Жигульов“. Аз вече я прочетох, но с тебе ще я прочета с удоволствие още веднъж. Ще прекараме много хубава вечер. Ще дойдеш ли?

Под бялата шапчица, плътно прилепнала върху гъстата кестенява коса, две огромни очи гледаха Корчагин с очакване.

— Ще дойда.

И се разделиха.

Павел бързаше при машините и от мисълта, че го очаква цяла вечер заедно с Тоня, пещта сякаш гореше по-ярко и дървата пращяха по-весело.

Тази вечер на потропването му на широката входна врата отвори Тоня. Малко смутена, тя каза:

— Имам гости, не ги очаквах, Павлуша, но ти не бива да си ходиш.

Корчагин се обърна към вратата с намерение да си отиде.

— Ела — хвана го тя за ръкава. — Ще им бъде полезно да се запознаят с тебе. — И като го прегърна през рамо, тя го поведе през столовата към своята стая.

Щом влязоха в стаята, тя се обърна към седналите млади хора и каза с усмивка:

— Не се ли познавате? Павел Корчагин, мой приятел.

Около малката маса в средата на стаята седяха: Лиза Сухарко, хубавичка, мургава гимназистка, с капризно очертани устица и с кокетна прическа, някакъв непознат на Павел висок и слаб момък с чистичко черно сако, с прилизана, лъскава от брилянтин коса, сиви очи и скучаещ поглед, а между тях, с елегантна ученическа куртка — Виктор Лешчински. Него Павел забеляза най-напред още щом Тоня отвори вратата.

Лешчински позна веднага Корчагин и тънките му стрелковидни вежди се повдигнаха учудено.

Павел стоя мълком на вратата няколко секунди, като изгаряше Виктор с недоброжелателен поглед. Тоня побърза да наруши неловкото мълчание, като покани Павел да влезе, и каза, обръщайки се към Лиза:

— Запознайте се.

Сухарко стана, като разглеждаше с любопитство влезлия.

Павел рязко се обърна и бързо тръгна през полутъмната столова към изхода. Тоня го настигна едва на стълбата, хвана го за раменете и каза развълнувано:

— Защо си отиваш? Аз пък нарочно исках да се запознаят с теб.

Но Павел сне ръцете й от раменете си и рязко отвърна:

— Няма какво да ме излагаш на показ пред тоя негодник. Тая компания не е за мене. На тебе може да са ти приятни, но аз ги презирам. Не знаех, че дружиш с тях, инак не бих дошъл никога у вас.

Тоня го прекъсна с едвам сдържано възмущение:

— Кой ти е дал право да говориш така с мене? Аз питам ли те с кого дружиш и кой идва при теб?

Като слизаше по стъпалата към градината, Павел тръсна рязко:

— Е, нека си идват! Но аз вече няма да дойда. — И изтича към вратнята.

Оттогава не беше се виждал с Тоня. През време на погрома, когато Павел и монтьорът криеха еврейски семейства в електростанцията, за да ги спасят, спречкването с Тоня се забрави. Днес пак му се поиска да я срещне.

Изчезването на Жухрай и неизбежната самотност в къщи му действуваха потискащо. Сивото платно на шосето, още неизсъхнало от пролетната кал, с дупки, пълни с кафява каша, извиваше надясно.

Зад безсмислено издигнатата на самия път къща с олющена, келява стена се събираха две улици.

На кръстопътя край разбитата будка с изкъртена врата, с преобърната табела с надпис: „Продава се минерална вода“, Виктор Лешчински се сбогуваше с Лиза.

Задържал ръката й в своята, той й говореше, като я гледаше многозначително в очите:

— Нали ще дойдете? Няма да ме излъжете? Лиза отговаряше кокетно:

— Ще дойда, ще дойда, чакайте ме.

И на тръгване му се усмихна с обещаващите си кафяви, премрежени очи.

Като повървя десетина крачки, Лиза видя, че от завоя излязоха двама души на шосето. Отпред вървеше набит широкоплещест работник с разкопчано сако, под което се виждаше моряшка фланелка, с черен каскет, нахлупен над очите, и с тъмносини подутини под очите.

Той крачеше твърдо, с леко извити крака в жълти къси ботуши.

На три крачки от него, почти опрял щика в гърба му, вървеше петлюровец в сив жупан с два патронташа на пояса.

Под рошавия калпак две тесни очи зорко гледаха в тила на арестанта. Жълтите, пропити с махорка мустаци стърчаха настрани.

Лиза позабави крачки и премина на другата страна на шосето. А зад нея на шосето излизаше Павел.

Като сви надясно по пътя към къщи, той също видя идващите двама души.

Краката му се вдървиха. В първия от тях той веднага позна Жухрай.

„Ето защо не се върна!“

Жухрай се приближаваше. Сърцето на Корчагин заби със страшна сила. Мислите му хвърчаха една след друга, те не можеха да се уловят и подредят. Много малко време имаше за решаване. Едно беше ясно: Жухрай е загубен.

И загледан в приближаващите се, Павел се обърка в рояка нахлули чувства.

„Какво да правя?“

В последния миг си спомни: в джоба му има револвер. Щом минат край него, ще гръмне в гърба на тоя с пушката и тогава Фьодор е свободен. И от мигновеното решение вихърът на мислите му се успокои. Стисна здраво зъби до болка. Та едва вчера Фьодор му казваше: „А за това са нужни храбри хора…“

Павел бързо се огледа назад. Улицата към града беше празна. По нея нямаше жива душа. Отпред бързаше да пресече женска фигура в пролетно късо палто. Тя няма да попречи. Другата улица встрани от кръстопътя той не можеше да види. Само далече по пътя за гарата се мяркаха човешки фигури.

Павел се приближи към края на шосето. Жухрай видя Корчагин, когато той беше на няколко крачки от него.

Хвърли му бърз поглед. Трепнаха гъстите вежди. Позна го и от изненада забави крачките си. Гърбът му се натъкна на върха на щика.

— Ей, шавай, че ще те тресна с приклада — изписка конвоят с рязък фалцет.

Жухрай закрачи по-широко. Искаше да каже нещо на Павел, но се сдържа и махна с ръка като за поздрав.

За да не привлече вниманието на червеномустакатия, Павел пропусна край себе си Жухрай и се обърна настрана, сякаш всичко, което ставаше, му беше съвсем безразлично.

Но в главата му дълбаеше тревожна мисъл: „Ако гръмна в него и не улуча, куршумът може да попадне в Жухрай…“

Нима можеше да мисли, когато петлюровецът беше вече редом с него!

И ето какво стана: червеномустакатият конвоен се изравни с Павел; Корчагин се хвърли неочаквано върху него, хвана пушката му и с рязко движение я наведе към земята.

Щикът се удари със звън о камъка.

Петлюровецът не очакваше нападение, за миг се слиса, но веднага дръпна пушката към себе си с всичка сила. Павел я натисна с цялото си тяло и я удържа. Тресна изстрел. Куршумът удари в камъка, свирна и рикошира в канавката.

От изстрела Жухрай отскочи настрана и се обърна. Конвойният настървено дърпаше пушката от ръцете на Павел. Той я извърташе, като извиваше ръцете на момъка. Но Павел не пускаше пушката. Тогава разяреният петлюровец с рязко движение свали Павка на земята. Но и този опит да освободи пушката не сполучи. Падайки на паважа, Павел увлече след себе си и конвойния и нямаше в тоя момент сила, която би могла да го накара да изтърве пушката от ръцете си.

С два скока Жухрай се озова при тях. Железният му юмрук описа дъга и се стовари върху главата на конвойния, а след секунда, откъснат от лежащия на земята Корчагин и получил два тежки като олово удара в лицето, петлюровецът се строполи като чувал с картофи в канавката.

Същите силни ръце вдигнаха Павел от земята и го изправиха на крака.

На стотина крачки от пътя вървеше Виктор, като си подсвиркваше „Сърцето на красавицата е непостоянно“. Той беше още под влиянието на срещата с Лиза и обещанието й да дойде утре на среща край изоставения завод.

Между ревностните ухажори в гимназията се носеха слухове за Лиза Сухарко като за смело момиче в любовта.

Нахалният и самонадеян Семьон Заливанов разказа веднаж на Виктор, че е притежавал Лиза. И макар че Лешчински не вярваше напълно на Сьомка, все пак Лиза беше твърде интересен и примамлив обект и той реши утре да узнае истина ли е казаното от Заливанов.

„Стига да дойде, ще бъда решителен. Нали позволява да я целуват! И ако Сьомка не лъже…“ Мислите му се прекъснаха. Той се дръпна, за да даде път на двама петлюровци. Единият яздеше късоопашато конче, като размахваше брезентена кофа, очевидно отиваше да пои коня. Другият, с къса подьовка, с много широки сини панталони, беше хванал ездача за коляното и му разправяше нещо весело.

Като ги пусна да минат, Виктор понечи да продължи пътя си, но прокънтелият на шосето изстрел го спря. Обърна се и видя как ездачът дръпна коня и препусна по посока на изстрела. След него тичаше и другият, като придържаше сабята си с ръка.

Лешчински изтича след тях и когато беше вече близо до шосето, чу друг изстрел. От завоя върху Виктор като луд налетя ездачът. Той удряше коня с крака и с брезентената кофа и като стигна до първата врата, закрещя на хората в двора:

— Момчета, на оръжие, там убиха един наш!

След миг от двора изскочиха няколко души, щракайки затвори.

Виктор бе арестуван.

На шосето се събраха няколко души, между които и Лиза, която задържаха като свидетелка.

Когато край нея изтичаха Жухрай и Корчагин, тя се закова на мястото си от страх. С почуда позна в момъка, който нападна петлюровеца, онзи, с когото искаше да я запознае Тоня.

Един след друг те се прехвърлиха през стобора на някаква къща и тозчас на шосето изскочи конник. Като видя побягналия с пушката Жухрай и конвойния, който се опита да стане, той препусна към стобора.

Жухрай се обърна, сне пушката и гръмна в него. Конникът препусна обратно.

Едва движейки пребитите си устни, конвойният разказа какво бе станало.

— А бе, будала такъв, как остави да ти избяга арестантът под носа? Сега ще получиш двайсет и пет шомпола по задника.

Конвойният се озъби злобно:

— Виждам, че си много умен. Избягал ми бил под носа! А кой да подозира, че оная мърша ще се хвърли връз мен като бесен!

Разпитаха и Лиза. Тя разправи същото, което и конвойният, но скри, че познава нападателя. След това ги поведоха към комендантството.

Едва привечер ги освободиха по заповед на коменданта.

Той дори предложи да придружи Лиза лично до в къщи. Но тя отказа. Комендантът миришеше на водка и предложението му не обещаваше нищо добро.

Изпрати я Виктор.

До града беше далеч и като вървеше под ръка с Лиза, Виктор се радваше на произшествието.

— А вие знаете ли кой освободи арестанта? — попита Лиза, когато приближаваха към къщи.

— Не, отде ще знам.

— Помните ли оная вечер, когато Тоня искаше да ни запознае с един младеж?

Виктор се спря.

— С Павел Корчагин ли? — попита той учудено.

— Да, струва ми се, че фамилното му име е Корчагин. Нали помните как странно си отиде? Това беше той.

Виктор стоеше слисан.

— Сигурна ли сте? — попита той Лиза.

— Да, много добре запомних лицето му.

— Защо тогава не казахте това на коменданта?

Лиза се възмути:

— Мислите ли, че мога да извърша такава подлост?

— Вие какво смятате за подлост? Да кажеш кой е нападнал конвойния, е подло според вас?

— А според вас честно ли е? Забравихте ли какво правят те? Не знаете колко сираци евреи има в гимназията и искате още да им кажа и за Корчагин? Благодаря, не очаквах това от вас.

Лешчински бе изненадан от този отговор. В сметките му не влизаше да се кара с Лиза и той се мъчеше да заговори за друго.

— Не се сърдете, Лиза, аз се пошегувах. Не знаех, че сте толкова принципна.

— Шегата ви излезе лоша — сухо отвърна Лиза.

Пред къщата на Сухарко на сбогуване Виктор попита:

— Ще дойдете ли, Лиза?

И чу нейното неопределено:

— Не знам.

Като крачеше към града, Виктор мислеше: „Ако вие, мадмоазел, го смятате за безчестно, аз пък съм на съвсем друго мнение. Разбира се, все ми е едно кой кого е освобождавал.“

Нему, родовия полски шляхтич Лешчински, бяха противни и едните, и другите. Все едно, скоро ще дойдат полските легиони и тогава вече ще има истинска власт, истинска шляхтишка власт, реч посполита. Но в дадения случай има възможност да се ликвидира мръсникът Корчагин. Те ще му извият врата на бърза ръка.

Виктор беше в градчето сам. Живееше у леля си, жена на поддиректора на захарната фабрика. А баща му и майка му с Нели отдавна живееха във Варшава, дето Сигизмунд Лешчински заемаше видно положение.

Като приближи комендантството, Виктор влезе през отворената врата.

След известно време, придружен от четирима петлюровци, той вървеше към къщата на Корчагин.

Като посочи осветения прозорец, той каза тихо:

— Ей тук. — После се обърна към застаналия до него хорунжий и попита: — Мога ли да си вървя?

— Моля, ние ще се справим сами. Благодаря за услугата.

Виктор бързо закрачи по тротоара.

… Получил последен удар в гърба, Павел се блъсна с протегнати ръце в стената на тъмната стая, дето го въведоха. Напипа нещо като нар и седна измъчен, пребит и смазан.

Бяха го арестували най-неочаквано. Как са могли да узнаят за него петлюровци? Нали никой не го видя? Сега какво ще стане? Де е Жухрай?

Той се раздели с матроса в къщата на Климка. Павел отиде при Серьожка, а Жухрай дочака вечерта, за да се измъкне от града.

„Колко хубаво стана, че скрих револвера в гнездото на враните — помисли Павел. — Че ако бяха го намерили, свършено беше с мене. Но как са узнали?“ Този въпрос го измъчваше с неизвестността си.

Не можаха петлюровци да се възползуват много от имуществото на Корчагини. Костюма и хармониката брат му бе взел със себе си на село. Майката отнесе сандъчето си и тършуващите из всички кьошета петлюровци останаха почти с празни ръце.

Затова пък Павел никога не ще забрави пътя от къщи до комендантството. Тъмна нощ — в очите ти да бръкнат, няма да видиш. Небето покрито с облаци, а той, блъскан отстрани и отзад с безмилостни ритници, вървеше механично в състояние на някаква затъпялост.

Зад вратата се чуваха гласове. В съседната стая беше комендантската охрана. Под вратата — ярка ивица светлина. Корчагин стана и като вървеше край стената, пипнешком обиколи стаята. Срещу нара напипа прозорец със здрава, назъбена решетка. Дръпна я с ръка — яка. Тук очевидно по-рано е било килер.

Той стигна най-сетне до вратата и постоя един миг, ослушвайки се. После натисна леко бравата. Вратата противно изскърца.

— Не е смазана, пущината! — изруга Павел.

През малката пролука видя на края на един нар нечии загрубели крака с изкривени пръсти. Още едно натискане на бравата — и вратата вече без стеснение заскрибуца. От нара се надигна сънлива, раздърпана фигура и като зачеса зверски с цяла ръка въшливата си глава, заговори многословно. Когато произнесената с лениво монотонен глас осмокатна псувня завърши, фигурата посегна към изправената до главата й пушка и каза флегматично:

— Затвори вратата, че ако погледнеш още веднъж, ще ти изпратя пет парчета в…

Павел притвори вратата. В съседната стая се кикотеха.

Много премисли той през тази нощ. Първият опит да се намеси в борбата завърши за него, Корчагин, съвсем несполучливо. При първата крачка го хванаха и затвориха като мишка в капан.

И когато, седнал, потъна в тревожна полудрямка, изплува образът на майка му, слабичкото й сбръчкано лице с познатите скъпи очи. Плуваше мисълта: „Добре, че не е тук, по-малко ще страда.“

От прозореца на пода се открояваше сив квадрат.

Тъмнината бавно отстъпваше. Зазоряваше се.

Шеста глава

В голямата стара къща светеше само един прозорец, закрит с перде. В двора залая с внушителен бас вързаният Трезор.

Тоня през дрямка чу тихия глас на майка си:

— Не, не спи още. Влезте, Лиза.

Леките стъпки и ласкавата буйна прегръдка на приятелката разсеяха дрямката.

Тоня се усмихна с уморена усмивка:

— Добре, че дойде, Лиза, имаме радост — вчера мина кризата на татко и днес той спи спокойно цял ден. И ние с мама също почивахме от безсънните нощи. Разправяй новини, Лиза. — Тоня притегли приятелката си до себе си на дивана.

— О, новини, колкото щеш! Но една част мога да разкажа само на теб — смее се Лиза и поглежда хитро Екатерина Михайловна.

Майката на Тоня, представителна дама, която въпреки тридесет и шестте си години имаше живи движения на младо момиче, умни сиви очи и некрасиво, но приятно, енергично лице, се усмихна.

— С удоволствие ще ви оставя сами след няколко минути. А сега разправяйте несекретни новини — шегуваше се тя, като придвижваше стола към дивана.

— Първата новина е, че няма да имаме вече учебни занятия. Учителският съвет е решил да раздаде на седми клас дипломи за завършено образование. Много се радвам — весело разказваше Лиза. — Тъй са ми омръзнали тази алгебра и геометрия! И защо се учи всичко това? Момчетата може би ще учат още, макар че и те не знаят къде. Навред фронтове, сражения. Ужас!… Нас ще ни омъжат, а от жената не се иска никаква алгебра. — При тия думи Лиза се засмя.

Екатерина Михайловна поседя малко с момичетата и отиде в стаята си.

Лиза се премести по-близо до Тоня и като прегърна приятелката си, шепнешком й разправи за схватката на кръстопътя.

— Представи си учудването ми, Тоничка, когато открих, че бягащият е… кой мислиш, а?

Тоня, която слушаше разказа с интерес, вдигна рамене в недоумение.

— Корчагин! — изтърси Лиза. Тоня трепна и болезнено настръхна.

— Корчагин?

Доволна от ефекта, Лиза вече описваше скарването си с Виктор.

Увлечена в разказа, тя не забеляза как пребледня Туманова, как тънките й пръсти нервно опипваха плата на синята блузка. Не знаеше Лиза колко тревожно се свиваше сърцето на Тоня, не знаеше защо тъй неспокойно потрепваха гъстите ресници на прекрасните й очи.

Тоня вече не чуваше разказа за пияния хорунжий, в главата й имаше само една мисъл: „Виктор Лешчински знае кой е нападателят… Защо Лиза му е казала?“ И неволно произнесе тая фраза на глас.

— Какво каза? — не разбра Лиза.

— Защо си разправила на Лешчински за Павлуша, тоест за Корчагин? Нали ще го издаде…

Лиза възрази:

— Ами! Не мисля. В края на краищата защо ще го направи?

Тоня стремително седна, стиснала до болка коленете си с ръце.

— Ти нищо не разбираш, Лиза! Те с Корчагин са врагове, а освен това се прибавя още едно обстоятелство… Направила си голяма грешка, като си разправила на Виктор за Павлуша.

Едва сега Лиза забеляза вълнението на Тоня, а това случайно изплъзнало се „Павлуша“ й отвори очите за неща, за които имаше само смътни догадки.

Почувствува се неволно виновна и млъкна смутено.

„Значи, вярно е — мислеше тя. — Странно, такова увлечение у Тоня — и то по кого? По прост работник…“ Много й се искаше да поговори на тая тема, но се сдържаше от чувство на деликатност. За да заглади някак вината си, тя взе ръката на Тоня:

— Много ли се вълнуваш, Тоничка? Тоня отвърна разсеяно:

— Не, може би Виктор е по-честен, отколкото го мисля.

Скоро дойде Демянов, скромен недодялан момък, техен съученик.

До самото му идване разговорът между момичетата не вървеше.

Като изпрати другарите си, Тоня дълго стоя сама. Облегната на вратнята, тя гледаше тъмната ивица на пътя към града. Лъхаше я напоеният със студена влага и пролетна гнилост вечен скитник — вятърът. Прозорчетата на градските къщи в далечината зловещо мигаха с мътно-червените си очи. Ей там е това чуждо за нея градче. В него, под един от покривите му, без да подозира опасността, е нейният бунтовен другар. И може би я е забравил. Колко дни се изнизаха след последната им среща? Той не беше прав тогава, но всичко вече отдавна е забравено. Утре тя ще го види и дружбата им, тази хубава, вълнуваща дружба, ще се възобнови. Тя ще се възобнови. Тоня знае това. Само нощта да не го предаде. Нощта някак си не обещава нищо хубаво, като че се притайва, дебне… Студено е.

Тоня хвърли последен поглед към пътя и влезе в къщи. В леглото, загърната в одеялото, тя заспа с мисълта: дано само нощта не го предаде!

Събуди се рано сутринта, когато всички в къщи още спяха, и бързо се облече. Тихо, за да не събуди никого, тя излезе на двора, отвърза Трезор, голямото рунтаво куче, и тръгна с него към града. Срещу къщата на Корчагини се спря нерешително за миг. После бутна вратнята и влезе в двора. Трезор тичаше напред, размахал опашка…

Рано тази сутрин се върна от село Артьом. Пристигна заедно с ковача, при когото работеше, на неговата каруца. Вдигна на гръб чувала с припечеленото брашно и влезе в двора. След него ковачът носеше останалите неща. Пред отворената врата Артьом сне от рамо чувала и извика:

— Павка!

Но не получи отговор.

— Носи в къщи, какво гледаш! — каза приближилият се ковач.

Като остави нещата в кухнята, Артьом влезе в стаята и се вцепени. Всичко беше преровено, преобърнато, стари парцали бяха разхвърляни по пода.

— Що за дяволска работа! — с недоумение промърмори Артьом, като се обърна към ковача.

— Да, безредие — потвърди той.

— Къде ли се е дянало хлапето? — разядоса се Артьом.

Но къщата беше празна и нямаше кого да пита. Ковачът се сбогува и си замина.

Артьом излезе на двора и се заоглежда наоколо.

„Не разбирам каква е тая бъркотия! Къщата отворена, Павка го няма.“

Той чу стъпки зад себе си и се обърна. Пред него стоеше грамадно куче с наострени уши. Откъм вратнята се приближаваше непознато момиче.

— Търся Павел Корчагин — каза то тихо, като разглеждаше Артьом.

— И аз го търся. Дявол го знае къде се е дянал! Ей сега пристигнах, къщата отворена, а него го няма. Вие него ли дирите? — обърна се той към момичето.

В отговор чу въпроса:

— Вие не сте ли братът на Корчагин — Артьом?

— Да, какво има?

Но без да му отговори, момичето гледаше с тревога отворената врата. „Защо не дойдох вчера? Нима, нима…“ И тя усети още по-голяма тежест в гърдите.

— Значи, намерихте къщата отворена и Павел го нямаше? — попита тя загледания в нея Артьом.

— Впрочем вие какво общо имате с Павел?

Тоня се приближи до него и като се озърташе, заговори възбудено:

— Не знам точно, но ако Павел не е в къщи, сигурно е арестуван.

— Защо? — нервно трепна Артьом.

— Да влезем в стаята — каза Тоня.

Артьом я слушаше мълком. Когато тя му предаде всичко, което знаеше, той изпадна в отчаяние.

— Ех, проклета участ! Малко ли ни беше мъката, ами и туй отгоре… — потиснато измърмори той. — Сега е ясно защо в къщи е такава неразбория. Каква ли нечиста сила е забъркала момчето в тази история… Де да го диря сега? А вие, госпожице, коя сте?

— Аз съм дъщеря на лесничея Туманов. Позната на Павел.

— А-а-а — неопределено проточи Артьом. — Тъкмо носех брашно да подхраня момчето, а пък то…

Тоня и Артьом се гледаха мълком един друг.

— Аз си отивам. Може би вие ще го намерите — продума тихо Тоня, като се сбогуваше с Артьом. — Надвечер ще намина да ми разкажете.

Артьом мълком кимна с глава.

В ъгъла на прозореца бръмчеше, пробудена от зимния сън, мършава муха. На края на стария протрит диван, опряла ръце на коленете, седеше млада селянка, втренчила безцелен поглед в мръсния под.

Комендантът, стиснал цигара в единия край на устата, дописваше с едри букви листа и под думите „комендант на град Шепетовка, хорунжий“ с удоволствие тегли сложен подпис, завъртян на края. Пред вратата се чу звън на шпори. Комендантът вдигна глава.

Пред него стоеше с превързана ръка Саломига.

— Какъв вятър те носи? — поздрави го комендантът.

— Хубав вятър, един богуновец[1] ми премаза ръката до костта.

Без да обръща внимание на присъствието на жената, Саломига изпсува здравата.

— Какво, да не си дошъл тук на почивка?

— Ще почиваме на оня свят. На фронта ни притискат, та душата ни излиза.

Комендантът го спря, като посочи с глава жената:

— После ще поговорим.

Саломига седна тежко на столчето и сне фуражката с кокарда, на която имаше емайлиран тризъбец, държавния герб на УНР[2].

— Прати ме Голуб — започна той тихо. — Скоро оттук ще мине сичевската стрелкова дивизия. Изобщо тук ще се забърка такава каша, че аз трябва да въведа ред. Може да дойде и „главният“, а с него някаква чуждестранна птица, тъй че тук никой да не говори за „облекчението“. А ти какво пишеш?

Комендантът премести цигарата в другия ъгъл на устата си.

— Тук при мен лежи едно копеле, хлапак. На гарата, знаеш, пипнали оня Жухрай, помниш ли, дето насъска железничарите против нас.

— Е, и? — заинтересувано се приближи Саломига.

— Омелченко, знаеш, оня дръвник, комендантът на гарата, да го изпрати с един казак при нас, а тоя, дето лежи при мен, го изтръгва от ръцете му посред бял ден. Разоръжили казака, избили му зъбите — и дим да ги няма. Жухрай изчезна безследно, а тоя го пипнах. На̀, прочети дознанието. — Той сложи пред Саломига куп изписани листове.

Саломига ги прегледа набързо, прелиствайки с лявата си здрава ръка. Като ги прочете, погледна коменданта:

— И ти нищо ли не можеш да изтръгнеш от него?

Комендантът нервно дръпна козирката на фуражката си.

— Пет дни се мъча с него. Мълчи. „Нищо не знам, казва, не съм го освобождавал.“ Изрод бандитски. Конвойният, знаеш, го позна. За малко не удуши тук тоя мръсник. Едва го изтръгнах от ръцете му. Омелченко наказал на гарата казака с двайсет и пет шомпола заради арестанта, тъй че той си го изкара на него. Повече няма за какво да го държа, изпращам го в щаба да му видят сметката.

— Кам да беше в ръцете ми, щеше да проговори. Не е за теб да правиш дознание, попски сине. Какъв ти комендант става от семинарист? Колко шомпола му удари?

Комендантът кипна:

— Много си позволяваш. Насмешките можеш да запазиш за себе си. Тук аз съм комендант и моля да не ми се месиш.

Саломига погледна наперения комендант и се разсмя:

— Ха-ха… Не се надувай, попски сине, че ще се пукнеш. Дявол да те вземе и тебе, и твоите работи, ти по-добре кажи как да намеря няколко бутилки домашна водка.

Комендантът се ухили:

— Това може.

— А този — тикна Саломига пръст в книжата, — ако искаш да го наредиш, сложи му вместо шестнайсет — осемнайсет години. Заврънкулката направи ей тук, че инак може и да не го утвърдят.

В склада бяха трима. Брадат старец с износен кафтан лежеше на една страна върху нара, подвил слабите си крака в широки платнени панталони. Той беше арестуван, защото от сайванта му изчезнал конят на квартиранта му петлюровец. На пода седеше възрастна жена с хитри, нечестни очички, с остра брадичка, контрабандистка на водка, обвинена в кражба на часовници и други ценни неща. В ъгъла под прозореца, сложил глава на смачканата си фуражка, в полузабрава лежеше Корчагин.

В склада въведоха млада жена с вързана по селски цветна кърпа, с уплашени големи очи. Жената постоя един миг и седна до контрабандистката на водка.

Бабата огледа изпитателно новата и подхвърли припряно:

— Защо, моме?

Въпреки че не получи отговор, тя не млъкна:

— Защо си тук, а? Да не си варила водка незаконно?

Селянката стана, погледна досадната жена и отвърна тихо:

— Не, арестуваха ме заради брат ми.

— А той какво? — нахалствуваше жената.

Старецът се намеси:

— Какво я безпокоиш? На човек може цял свят да му е крив, а ти дрънкаш.

Жената бързо се обърна към нара:

— А ти кой си, да не си ми господар? Да не говоря нещо с тебе?

Старецът плю:

— Не дотягай на човека, ти казвам.

В склада стана тихо. Селянката постла голям шал, прилегна върху него и подпря глава на ръката си.

Контрабандистката на водка започна да яде. Старецът спусна краката си на пода, сви си бавно цигара и запуши. По склада се понесоха кълба вонещ дим.

Като мляскаше с пълна уста, жената замърмори:

— Да ме беше оставил поне да хапна спокойно, без тая воня: пушиш непрестанно.

Старецът се засмя ехидно:

— Страх те е да не отслабнеш ли? Виж се, че скоро през вратата няма да можеш да минаваш. Да беше дала на момчето да хапне, а не само себе си да тъпчеш.

Жената махна обидено с ръка:

— Казвам му: хапни си — не ще. А за мене много не дрънкай: моето си ям.

Младата жена се обърна към контрабандистката и посочи с глава Корчагин:

— Не знаете ли защо е арестуван?

Жената се зарадва, че й заговориха, и с готовност съобщи:

— Тоз е тукашен ергенак. На готвачката Корчагина по-малкият син.

Контрабандистката се наведе над ухото й и пошепна:

— Освободил един болшевик. Имаше тук някакъв матрос, квартируваше у съседката ми Зозулиха.

Жената си спомни: „Изпращам го в щаба да му видят сметката…“

Един след друг ешелоните задръстваха гарата. В безредна тълпа се изсипваха оттам курените (батальоните) на сичевските стрелци. По линиите бавно пълзеше обкованият със стомана четиривагонен брониран влак „Запорожец“. От платформите смъкваха оръдията. От товарните вагони изкарваха конете. Веднага ги оседлаваха, възсядаха ги и разблъскали безредните тълпи пехотинци, излизаха на площада пред гарата, дето кавалерийският отряд се строяваше.

Гарата бръмчеше като рояк оси. От безредната купчина разногласни, объркани хора постепенно се оформяваха квадратите на взводовете и скоро потокът от въоръжени хора се вля в града. Чак до вечерта по шосето дрънкаха каруци и се тътреха тиловите опашки на влязлата в града дивизия сичевски стрелци. И най-сетне, завършвайки шествието, мина щабната рота, като сто и двадесет гърла ревяха в един глас:

Що е тоя шум и гръм,

тая врява?

То Петлюра във Украйна

се явява…

Корчагин се изправи до прозореца. През здрача на ранната вечер той чу на улицата грохот на колела, тропот на множество крака, песни на много гласове.

Зад него някой каза тихо:

— Види се, в града влиза войска.

Корчагин се обърна.

Говореше момичето, което доведоха вчера.

Той бе чул разказа й. Контрабандистката бе успяла да постигне своето. Девойката била от едно село на десет километра от градеца. По-големият й брат, Грицко, е червен партизанин, при съветите завеждал комитета на бедняците.

Когато червените си отишли, заминал и Грицко, препасан с картечна лента. И оттогава за семейството няма живот. Имали един кон, и него им взели. Водили баща й в града, измъчил се да седи в ареста. Кметът, един от тия, дето Грицко газил, за отмъщение всеки ден им пращал хора на квартира. Семейството обедняло съвсем. Вчера в селото дошъл комендантът, устроил хайка. Кметът го завел у тях. Комендантът хвърлил око на момичето и сутринта го отвел в града „на разпит“.

Корчагин не можеше да заспи, спокойствието му изчезна безследно и една натрапчива мисъл, от която не можеше да се отърве — мисълта: „Какво ще стане по-нататък?“ — се въртеше в главата му.

Пребитото тяло го болеше много. С животинска злоба го би конвойният.

За да се откъсне от неприятните мисли, той се заслуша в шепота на съседките си.

Момичето разказваше много тихо как комендантът я задирял, заплашвал, уговарял и като получил отказ, се озверил: „Ще те пратя — казва — в мазето, та няма да излезеш оттам.“

Тъмнината нахлуваше в ъглите. Предстоеше нощ — душна, неспокойна. Пак мисли за утрешната неизвестност. Седма нощ, а сякаш са изминали месеци, леглото кораво, болката не минава. В склада сега са само трима. Старецът хърка на нара като в къщи на печката. Старецът е мъдро спокоен и нощем спи здрав сън. Хорунжият пусна контрабандистката да намери водка. Христина и Павел са на пода, почти един до друг. Вчера през прозорчето видя Серьожка. Той дълго стоя на улицата и гледа тъжно в прозорците.

„Види се, знае, че съм тук.“

Три дни му пращаха комати черен, вкиснат хляб. Кой го изпраща, не казваха. Два дена комендантът го тормози с разпити. Какво значеше това?

На разпитите не каза нищо, всичко отричаше. Защо мълчеше, и сам не знаеше. Искаше да бъде смел, да бъде корав като ония, за които четеше в книгите, а когато го арестуваха и подкараха през нощта и край грамадната парна мелница един от водещите го каза: „Какво ще го влачиш, пане хорунжий? Един куршум в гърба — и край“, стана му страшно. Да, страшно е да умреш на шестнадесет години! А какво е смъртта — да не живееш вече.

Христина също мисли. Тя знае повече от тоя хлапак. Той навярно още не знаеше… А тя чу.

Той не спи, мята се по цели нощи. Жали го, о, как го жали Христина! Но тя си има своя мъка: не може да забрави страшните думи на коменданта: „Утре ще се разправя с теб. Ако не щеш с мен, ще те пратя в караулното помещение. Казаците няма да се откажат. Избирай!“

„Ох, колко е тежко, а отнийде не мога да чакам милост! Какво съм крива аз, че Грицко отиде с червените? Пусти жалък живот!“

Тъпа болка сви гърлото й, безпомощно отчаяние и страх я задавиха и Христина глухо зарида.

Потреперва младото тяло от безумна мъка и отчаяние.

В ъгъла край стената се размърда сянка.

— Защо плачеш?

Чу се горещият шепот на Христина — тя изля мъката си пред мълчаливия си съсед. Той слуша, мълчи и само ръката му ляга върху ръката на Христина.

— Ще ме изтезават, проклетниците — шепнеше тя с неосъзнат ужас, като гълташе сълзите си. — Изгубена съм, тяхна е силата.

Какво можеше да каже Павел на това момиче? Няма думи. Няма какво да отговори. Животът ги притискаше като обръч.

„Да не я пусна утре, да се боря? Ще ме смажат от бой, а, току-виж, ме халосали със сабя по главата — и свършено.“ И за да приласкае поне малко тази отровена от мъка девойка, той я погали нежно по ръката. Риданията на момичето стихнаха. От време на време часовоят пред входа извикваше на минувачите своето: „Кой е?“ И пак ставаше тихо. Старецът спи дълбоко. Бавно пълзят неосезаемите минути. И той не разбра как ръцете го прегърнаха здраво и привлякоха към себе си.

— Слушай, гълъбче — шепнат горещите устни, — аз и тъй, и тъй съм загубена: ако не офицерът, ония ще ме затрият. Вземи ме, мило момче, не искам онова куче да ми вземе девството.

— Какво говориш, Христина!

Но здравите ръце не го пущаха. Горещи, пухкави устни, невъзможно да се откъснеш от тях. Думите на момичето са прости, нежни — та той знае защо говори тия думи!

И ето настоящето избяга някъде встрани. Забравени са ключалката на вратата, червенокосият казак, комендантът, зверските побои, седемте душни, безсънни нощи и за миг остават само горещите устни и малко влажното от сълзи лице.

Но изведнъж си спомни за Тоня.

„Как можах да я забравя!… Чудните скъпи очи.“

Намери сили да се изтръгне. Стана като пиян и се хвана с ръка за решетката. Ръцете на Христина го намериха:

— Защо правиш така?

Колко чувство има в този въпрос! Той се навежда към нея и стиснал здраво ръцете й, казва:

— Не мога, Христина. Ти си добра… — И каза още нещо, което сам не разбра.

Изправи се, за да разкъса нетърпимата тишина, пристъпи към нара. Седна на края и сбута стареца:

— Дядо, дай, моля ти се, да запуша.

В ъгъла, загърнато в шала си, момичето ридаеше.

През деня дойде комендантът и казаците изведоха Христина. Тя се прости с Павел с поглед. В него имаше укор. И когато вратата се хлопна зад нея, на душата му стана още по-тежко и непрогледно.

До вечерта старецът не можа да изтръгне от момъка нито дума. Смениха караула и комендантската команда. Вечерта доведоха нов арестант. Павел го позна — беше Долинник, дърводелецът от захарната фабрика. Здраво сложен, набит, с извехтяла жълта рубашка под износено сако. Той огледа склада с внимателен поглед.

Павел бе го видял за пръв път в хиляда деветстотин и седемнадесета година, през февруари, когато революцията стигна и до градеца. На шумните демонстрации той чуваше да говори само един болшевик. Това беше Долинник. Той държеше реч на войниците, покачен на една ограда край пътя. Бе запомнил заключителните му думи:

„Дръжте се, войници, за болшевиките — те няма да пропаднат!“

Оттогава не беше виждал дърводелеца.

Старецът се зарадва на новия си съсед. Виждаше се, че му беше тежко да мълчи цял ден. Долинник седна до него на нара, изпушиха по една цигара и разпита за всичко.

После седна до Корчагин.

— А ти какво ще се похвалиш? — попита той момчето. — Защо си тук?

Получил едносрични отговори, Долинник чувствуваше, че събеседникът му е недоверчив, затова е тъй скъп на думи. Но когато дърводелецът узна в какво обвиняваха момъка, погледна учудено Корчагин с умните си очи. Седна до него:

— Та, казваш, Жухрай си освободил? Я гледай ти. Не знаех, че са те хванали.

От изненада Павел се изправи на лакът:

— Какъв ти Жухрай, аз нищо не знам. Какви ли не работи ми приписват.

Но Долинник се усмихна и седна още по-близо до него:

— Я остави, приятелче, пред мене не се крий. Много повече знам от тебе.

После добави тихо, за да не чуе старецът:

— Аз сам изпратих Жухрай, той е на сигурно място, Фьодор ми разправи всичко за тоя случай.

После помълча малко, замислен за нещо, и добави:

— Ти, както виждам, си момче на място. Но, виж, това, дето са те пипнали и знаят всичко — вече не е добро, тъй да се рече, калпава работа.

Той сне сакото, постла го на пода, седна, опря гръб до стената и пак се залови да свива цигара.

Последните думи на Долинник казаха всичко на Павел. Беше ясно: Долинник е свой човек. Щом е изпращал Жухрай, значи…

Привечер той знаеше, че Долинник е арестуван за агитация между петлюровските казаци. Бил хванат на местопрестъплението, когато раздавал възванията на губернския революционен комитет с призив да се предават и да минават към червените.

Предпазливият Долинник не разправи всичко на Павел.

„Кой знае — мислеше той, — може да вземат да бият момчето с шомполи. Млад е още.“

Късно вечерта, като си лягаше, той изказа опасенията си в кратка обща фраза:

— Нашето положение, Корчагин, е, може да се каже, от лошо по-лошо. Да видим какво ще излезе от това.

На другия ден в склада се появи нов арестант, известният в целия град бръснар Шлема Зелцер, с огромни уши и тънка шия. Той разправяше на Долинник разгорещено, като ръкомахаше:

— И така, Фукс, Блувщайн и Трахтенберг щели да му поднесат хляб и сол. Казвам — щом искате, поднасяйте, но кой ще им подпише от цялото еврейско население? Извинявайте, но никой. Те имат сметка. Фукс има магазин, Трахтенберг — мелница, ами аз какво имам? А останалата голотия? Тия бедняци нямат нищо. Е, аз, виж, имам дълъг език. Днес бръсна един старшина от новите, дето ги пратиха неотдавна. „Кажете, казвам, атаман Петлюра знае ли за погромите, или не? Ще приеме ли той тая делегация?“ Ех, колко пъти съм имал неприятности зарад тоя мой език! Какво, мислите, направи тоя старшина, след като го избръснах, напудрих и направих всичко от хубаво по-хубаво? Става той и вместо да ми плати, арестува ме за агитация против властта. — Зелцер се удряше с юмрук по гърдите: — Каква ти агитация? Какво лошо казах? Само попитах човека… И затова ме затварят…

Разпаленият Зелцер въртеше копчето на ризата на Долинник, дърпаше го ту за едната, ту за другата ръка.

Долинник се усмихна неволно, като слушаше възмутения Шламе. Когато бръснарят млъкна, Долинник каза сериозно:

— Ех, Шламе, ти си умно момче, а си направил голяма глупост. Намерил си време да си чешеш езика! Не ти заблазявам, че си попаднал тук.

Зелцер го погледна с разбиране и махна отчаяно с ръка.

Вратата се отвори и в ареста бутнаха познатата на Павел контрабандистка на водка. Тя озлобено ругаеше казака, който я водеше:

— Огън да ви гори заедно с вашия комендант! Да пукне дано от моята скоросмъртница!

Часовоят хлопна вратата след нея и се чу как пъхна резето.

Жената седна на нара; старецът шеговито я поздрави:

— Е, пак ли при нас, кречетало? Хайде седни, добре си дошла.

Контрабандистката на водка погледна стареца недружелюбно, взе бохчата си и се премести на пода до Долинник.

Пак я затвориха, след като получиха от нея няколко бутилки водка.

Зад вратата в караулното помещение се чуха крясъци, раздвижиха се. Нечий рязък глас даваше заповеди. Всички арестувани в склада обърнаха глави към вратата.

На площада, пред неугледната черквица със стара камбанария, ставаше необикновено за градеца събитие. Ограждайки площада от три страни, частите на дивизията сичевски стрелци в пълно бойно въоръжение се наредиха в правилни четириъгълници.

Отпред, в редици, като се почне от черковната врата, та чак до училищната ограда, стояха мирно в шахматен ред три пехотински полка.

В сива, мръсна маса, с пушки при нозе, с грозни железни руски шлемове, прилични на разцепени на две тикви, целите окичени с патрони, стояха петлюровските войници от най-боеспособната дивизия на „директорията“.

Добре облечена и обута от запасите на бившата царска армия, повече от половината съставена от кулаци, съзнателно бореща се против Съветите, тая дивизия беше прехвърлена в градеца за защита на твърде важния стратегически железопътен възел.

От Шепетовка излизаха в пет различни посоки бляскавите ивици на железопътните линии. Да изгуби този пункт — за Петлюра значеше да изгуби всичко. „Директорията“ и без това разполагаше с орязана територия. Столица на петлюровщината стана скромният градец Виница.

Главният атаман бе решил лично да провери частите. Всичко беше готово за посрещането му.

В задните редици, по-далеч от погледите, в дъното на площада бяха бутнали един полк новомобилизирани. Това беше боса, пъстро облечена младеж. Никой от тия млади селски момци, смъкнати при нощна хайка от печките или хванати на улицата, не мислеше да се бие.

— Няма глупци — казваха те.

Най-многото, което петлюровските офицери можеха да направят, беше да докарат мобилизираните под конвой в града, да ги разделят на роти и курени и да им дадат оръжие.

Но още на другия ден една трета от доведените изчезваше и всеки ден те намаляваха.

Беше повече от лекомислено да им се дават ботуши, пък и те не се намираха под път и над път. Издадена беше заповед: всички да се явят в казармата обути. Тя даде поразителни резултати. Отде бяха взели тия невъзможни вехтории, които се държаха на краката им само с помощта на тел или върви.

На парада ги доведоха боси.

Зад пехотата се разгъна кавалерийският полк на Голуб.

Кавалеристите задържаха гъстите тълпи от любопитни. Всички искаха да видят парада.

Ще пристигне лично главният атаман! Такива събития в града бяха рядкост и никой не искаше да пропусне безплатното зрелище.

На черковните стъпала се събраха полковници, есаули, двете попски дъщери, група украински учители, група „волни“ казаци, леко прегърбеният председател на управата — изобщо избрани хора, представители на „обществеността“, а сред тях, в черкезка, главният инспектор на пехотата. Той командуваше парада.

В черквата поп Василий се обличаше в своите великденски одежди.

Готвеха се тържествено да посрещнат Петлюра. Донесоха и побиха знамето: жълто и синьо. Пред него трябваше да положат клетва мобилизираните.

Дивизионният командир замина с един мизерен, олющен форд на гарата да посрещне Петлюра.

Инспекторът на пехотата повика стройния полковник Черняк с контешки засукани мустачки:

— Вземете някого със себе си и проверете комендантството и тила, за да бъде всичко чисто и прибрано. Ако има арестанти, проверете ги и изгонете сбирщината.

Черняк тракна токове, взе със себе си първия попаднал му под ръка есаул и препусна.

Инспекторът се обърна любезно към по-голямата попска щерка:

— Как сте с обеда, в ред ли е всичко?

— О, да, комендантът си знае работата — отвърна попската щерка, гледайки втренчено красивия инспектор.

Изведнъж всичко се размърда: по шосето препускаше конник, превит до шията на коня. Той махаше с ръка и викаше…

— Идат!

— По места-та! — извика инспекторът.

Старшините изтичаха в строя.

Когато фордът закиха пред черковната врата, музиката засвири „Още е жива Украйна“.

След дивизионния командир от автомобила тромаво слезе „главният атаман Петлюра“, среден на ръст човек, със здраво сложена ъгловата глава върху червена шия, в син жупан от хубаво гвардейско сукно, стегнат с жълт колан с прикачен към него малък броунинг в кобур от чортова кожа. На главата му — защитна „керенка“, на нея — кокарда с емайлов тризъбец.

Във фигурата на Симон Петлюра нямаше нищо войнствено. Той никак не приличаше на военен.

Недоволен от нещо, той изслуша краткия рапорт на инспектора. После към него се обърна с приветствена реч председателят на управата.

Петлюра слушаше разсеяно, загледан през главата му в строените полкове.

— Да почнем прегледа — кимна той на инспектора.

Петлюра се качи на малката естрада под знамето и се обърна към войниците с десетминутна реч.

Речта беше неубедителна. Петлюра я произнесе без особен патос, видимо уморен от пътуването. Той завърши, изпроводен от принудените викове на войниците: „Слава! Слава!“ Слезе от естрадата и изтри с кърпа потното си чело. После обиколи частите заедно с инспектора и командира на дивизията.

Като минаваше край редиците на мобилизираните, той презрително присви очи, хапейки нервно устни.

Към края на прегледа, когато взвод след взвод в неравни редици мобилизираните доближаваха знамето, дето стоеше с евангелието поп Василий, и целуваха първо евангелието, а после крайчеца на знамето, стана нещо неочаквано.

Кой знае по какъв начин на площада към Петлюра си проправи път една делегация. С хляб и сол в ръце излезе напред богатият индустриалец на дървен материал Блувщайн, след него галантерийният търговец Фукс и още трима солидни търговци.

Лакейски приведен, Блувщайн подаде подноса на Петлюра. Взе го старшината до него.

— Еврейското население изказва искрената си признателност и уважение към вас, държавния глава. Приемете, моля, този поздравителен адрес.

— Добре — измърмори Петлюра, като хвърли бегъл поглед на адреса.

Но в този момент се изтъпанчи Фукс.

— Най-смирено ви молим да ни дадете възможност да отворим предприятията си и да ни защитите от погром — изплю мъчната дума Фукс.

Петлюра се намръщи злобно:

— Моята армия не се занимава с погроми. Добре запомнете това.

Фукс разпери безпомощно ръце.

Петлюра направи нервно движение с рамото. Той бе ядосан от тая ненавременна делегация. Обърна се. Зад гърба му стоеше Голуб, хапейки черния си мустак.

— Тук се оплакват от вашите казаци, пане полковник. Вижте каква е работата и вземете мерки — каза Петлюра, после се обърна към инспектора и заповяда: — Започваме парада.

Злополучната делегация никак не очакваше да срещне Голуб и побърза да се измъкне.

Цялото внимание на публиката се насочи към подготовката за церемониалния марш. Чуха се резките думи на командата.

Голуб надвеси над Блувщайн външно спокойното си лице и каза ясно, макар и шепнешком.

— Плюйте си на петите, некръстени души, че инак ще ви направя на кюфтета.

Музиката гърмеше и първите части замаршируваха по площада. Приближавайки до мястото, дето стоеше Петлюра, войниците крещяха машинално „слава“ и завиваха по шосето в страничните улици. Пред ротите, облечени в нови костюми от зеленокафяв плат, непринудено крачеха старшините, размахали бастунчета като на разходка. Тая мода да се марширува с бастунчета, както и шомполите у войниците, беше въведена най-напред от сичевиките.

На опашката вървяха мобилизираните, вървяха в нестройна тълпа, губеха такта и се блъскаха едни други.

Шляпането на босите крака едва се чуваше. Старшините се мъчеха с всички сили да въведат ред, но това беше невъзможно. Когато се зададе втората рота, деснофланговият момък в ленена рубашка се загледа в „главния“ и зяпнал от почуда, стъпи в една дупка и с все сила се пльосна на шосето.

Пушката се затъркаля със звън по камъните. Момъкът се мъчеше да стане, но веднага го катурваха другите, които идеха отзад.

Между публиката се чу смях. Взводът обърка строя. Минаваха през площада вече кой както може. Злополучното момче, грабнало пушката, догонваше другарите си.

Петлюра се отвърна встрани от това неприятно зрелище и без да дочака края на колоната, тръгна към автомобила. Инспекторът го последва, като попита предпазливо!

— Няма ли да остане на обед пан атаманът?

— Не — рязко отвърна Петлюра.

Зад високата черковна ограда между тълпа зрители гледаха парада Серьожа Брузжак, Валя и Климка.

Здраво стиснал с ръце пръчките на решетките, Серьожа бе вперил очи, пълни с омраза, в лицата на ония долу.

— Да вървим, Валя, панаирът се закрива — каза той предизвикателно високо, за да го чуят всички, и пусна ръце от решетката.

Изгледаха го смаяно.

Без да обръща внимание на никого, той се отправи към вратника. След него тръгнаха сестра му и Климка.

Пристигналите в комендантството полковник Черняк и есаулът скочиха от конете. Предадоха ги на ординареца и бързо влязоха в караулното помещение.

— Къде е комендантът? — рязко попита Черняк ординареца.

— Не знам — измънка той. — Отиде някъде!

Черняк оглеждаше мръсното, неприбрано караулно помещение, разхвърляните легла, върху които се излежаваха безгрижно казаците от комендантството. Те дори нямаха намерение да станат при влизането на офицерите.

— Какъв е тоя обор! — изрева Черняк. — Какво сте се разплескали като прасни свинки? — нахвърли се той върху налягалите.

Един от казаците седна на леглото, оригна се преситено и недружелюбно измуча:

— Какво ревеш? Ние си имаме кой да ни реве.

— Какво? — подскочи Черняк. — Знаеш ли с кого говориш, кравешка муцуно? Аз съм полковник Черняк! Чу ли, кучи сине? Всички веднага на крак, иначе ще ви нашаря с шомполи! — кръстосваше караулното помещение ядосаният полковник. — За една минута да се измете всичката мръсотия, да се оправят леглата, муцуните ви да добият човешки вид. На какво приличате! Не на казаци, а на пладнешки разбойници.

Яростта му нямаше край. Той гневно ритна баката с помия, която му се изпречи на пътя.

Есаулът не му отстъпваше по нищо, сипеше обилно псувни на майка и убедително размахвайки камшика с три опашки, гонеше ленивците от леглата.

— Главният атаман приема парада, може и тук да се отбие. Бързо шавайте!

Като видяха, че работата взема сериозен обрат и че наистина могат да заиграят шомполите — името на Черняк беше много добре известно на всички, — казаците се разтичаха като попарени.

Закипя работа.

— Да видим арестуваните — предложи есаулът. — Кой ги знае кого са задържали! Ако надзърне главният, може да настъпи голяма дивотия.

— У кого е ключът? — попита Черняк часовоя. — Отваряйте веднага.

Старшията бързо скочи и отвори вратата.

— А комендантът къде е? Докога ще го чакам? Веднага да се намери и да се прати тук — командуваше Черняк. — Охраната да се изведе на двора и да се строи!… Защо пушките са без щикове?

— Ние едва вчера постъпихме — оправдаваше се старшията.

Той се втурна към вратата да дири коменданта.

Есаулът блъсна с крак вратата на склада. От пода се надигнаха няколко души, другите останаха да лежат.

— Отворете вратите! — командуваше Черняк. — Много е тъмно.

Той започна да се вглежда в лицата на арестуваните.

— Защо си задържан? — рязко попита той седналия на нара старец.

Старецът се изправи, поповдигна панталоните си и с леко заекване, изплашен от резкия тон, изфъфли:

— И аз не знам. Задържаха ме — и лежа… Изгубил се конят от двора, какво съм виновен аз…

— Чий кон? — прекъсна го есаулът.

— Ами държавен. Пропиха го наемателите ми, а мене набеждават.

Черняк измери с бърз поглед стареца от глава до пети и рамото му нетърпеливо потрепна.

— Вземай си парцалите и марш оттук! — викна той, обърнат вече към контрабандистката на водка.

Старецът не повярва веднага, че го освобождават, и замига с късогледите си очи към есаула:

— Значи, разрешавате ми да си ида?

Черняк кимна с глава: по-скоро, по-скоро се пръждосвай.

Старецът бързо отвърза торбата си от нара и странишком се шмугна през вратата.

— А ти защо си арестувана? — разпитваше вече контрабандистката Черняк.

И тя, както дояждаше парче баница, забръщолеви:

— Аз, пане офицерине, съм затворена несправедливо. Вдовица съм, изпиха ми водката, а после ме затвориха.

— Ти какво, с водка ли търгуваш? — попита Черняк.

— Каква ти търговия — обиди се жената. — Оня, комендантът, взе четири бутилки и грош не даде. Всички правят така: пият водка, а не плащат. Това търговия ли е?…

— Стига, веднага се пръждосвай по дяволите! Жената не чака повторна заповед, грабна кошницата си и като се кланяше благодарствено, запристъпва заднишком към вратата!

— Господ здраве да ви дава, господа началство. Долинник гледаше тая комедия с широко отворени очи. Никой от арестуваните не разбираше каква е работата. Ясно беше едно: дошлите са някакво началство, което има власт над арестуваните.

— А ти за какво? — обърна се Черняк към Долинник.

— Стани пред пан полковника! — изрева есаулът.

Долинник бавно и тежко стана от пода.

— Защо си задържан, питам? — повтори въпроса Черняк.

Няколко секунди Долинник гледаше засуканите мустаци на полковника, гладко избръснатото му лице, после козирката на новата му „керенка“ с емайлова кокарда и изведнъж му мина безумната мисъл: „Ами ако мине?“

— Арестуваха ме, защото съм ходил из града след осем часа — каза той първото, което му дойде на ум.

Чакаше цял изпълнен с мъчително напрежение.

— А защо се шляеш нощем?

— Не беше късно, единайсет часът.

Каза го, но сам не вярваше в кьоравия случай. Коленете му потрепераха, когато чу краткото:

— Махай се.

Долинник забрави сакото си и тръгна към вратата, а есаулът вече разпитваше следващия.

Корчагин беше последен. Той седеше на пода, съвсем объркан от всичко, което виждаше, и дори не успя да проумее, че Долинник е свободен. Не можеше да разбере какво става. Всички освобождават. Но Долинник, Долинник… Той каза, че е арестуван, защото се е разхождал през нощта… Най-после разбра.

Полковникът започна разпита на слабичкия Зелцер с обикновеното:

— Ти защо си тук?

Бледният, вълнуващ се бръснар отвърна бързо:

— Казват ми, че съм агитирал, но аз не разбирам в какво се състои агитацията ми.

Черняк настръхна:

— Как? Агитация? За какво агитираш? Зелцер разпери ръце недоумяващо:

— Не знам, но казах само, че се събират подписи от еврейското население под молбата до главния атаман.

— Каква молба? — пристъпиха към Зелцер есаулът и Черняк.

— Молба за отменяване на погромите. Както знаете, тук имаше страшен погром. Населението се страхува…

— Ясно — прекъсна го Черняк, — ще ти дадем ние една хубава молба, чифутска мутро. — И като се обърна към есаула, подхвърли: — Тоя подозрителен тип трябва да се пази по-строго. Да се отведе в щаба. Там ще поприказвам с него лично. Ще разберем кой иска да подава молба.

Зелцер се опита да възрази, но есаулът замахна рязко с камшика и го плесна по гърба.

— Мълчи, мръсник!

Сгърчен от болка, Зелцер полетя в ъгъла. Устните му затрепераха, той едва сдържаше надигащите се ридания.

При последната сцена Корчагин стана. В склада от арестантите бяха останали само той и Зелцер.

Черняк стоеше пред юношата и го изучаваше с черните си очи.

— А ти защо си тук?

На въпроса си полковникът чу бърз отговор:

— Отрязах от седлото парче за подметки.

— От какво седло? — не разбра полковникът.

— У нас живеят двама казаци, та отрязах от старото им седло парче за подметки и затова казаците ме доведоха тук. — И обзет от безумна надежда да се измъкне на свобода, добави: — Ако знаех, че не бива…

Полковникът гледаше пренебрежително Корчагин:

— Ех, какво е правил тоя комендант, що за арестанти е насъбрал! — И като посочи с очи към вратата, извика: — Можеш да си вървиш в къщи и кажи на баща си да те натупа хубавичко. Хайде бягай!

Не вярвайки на ушите си, със силно разтуптяно сърце, което едва не изскочи от гърдите му, Корчагин грабна от пода сакото на Долинник и се спусна към вратата. Изтича през караулното помещение и зад гърба на излизащия Черняк се измъкна на двора и оттам през вратичката изскочи на улицата.

В склада остана сам-самичък нещастният Зелцер. Той се огледа с мъчителна тъга, направи инстинктивно няколко крачки към изхода, но в караулното влезе часовоят, затвори вратата, окачи катинара и седна на столчето до вратата.

На входната площадка, доволен, Черняк се обърна към есаула:

— Добре, че се отбихме тук. Виж каква сбирщина са наблъскали, а тоя комендант трябва да го затворим за една-две седмици. Е, да вървим ли?

На двора старшията строяваше войниците си. Като видя полковника, той изтича и рапортува:

— Всичко е наред, пане полковник.

Черняк сложи крак в стремето и леко се метна на седлото. Есаулът се бореше с вироглавия кон. Като хващаше поводите, Черняк каза на старшията:

— Кажи на коменданта, че освободих всичката смет, която беше наблъскал там. Предай му, че ще го накажа с две седмици арест за това, което е направил тук. А онзи, дето е вътре, да се отведе веднага в щаба. Караулът да е готов.

— Слушам, пане полковник — козирува старшията.

Полковникът и есаулът пришпориха конете и препуснаха към площада, дето парадът свършваше вече.

Чак като прехвърли седмата ограда, Корчагин се спря. Нямаше сили да тича по-нататък.

Гладните дни в душния, непроветряван склад го бяха омаломощили. В къщи не биваше да се връща, а пък ако идеше у Брузжакови, можеше някой да се научи, ще разсипят цялото семейство. Накъде тогава?

Той не знаеше какво да прави и продължи да тича, като оставяше след себе си градините и задните дворове на стопанствата. Опомни се едва когато удари с гърди в някаква ограда. Погледна и изтръпна: зад високата дъсчена ограда започваше градината на главния лесничей. Ето къде го доведоха съвсем уморените нозе. Нима мислеше, че ще дотича дотук? Не.

Но защо се намери тъкмо пред стопанството на лесничея?

На това той не можеше да си отговори.

Трябва да си почине някъде и после да мисли къде да върви; в градината има дървена беседка, там никой няма да го види.

Корчагин подскочи, хвана се за края на една дъска, покатери се на стобора и се стовари в градината. Той се обърна, погледна към едва забелязващата се между дърветата къща и тръгна към беседката. Тя беше открита почти от всички страни. Лете я обвиваше дива лоза — сега всичко беше голо.

Тръгна обратно към стобора, но беше късно; зад гърба си чу бесен лай. По застланата с листа пътечка от къщата към него тичаше със страшно ръмжене огромно куче.

Павел се приготви за отбрана.

Първото нападение беше отбито с ритник. Но песът се готвеше за второ. Кой знае как би свършила тая схватка, ако познат на Павел звънлив глас не бе извикал:

— Трезор, назад!

По пътечката тичаше Тоня. Тя дръпна Трезор за синджира и се обърна към застаналия до стобора Павел:

— Как попаднахте тук? Та кучето можеше да ви изпохапе. Добре, че аз…

Тя се запъна. Очите й широко се разтвориха. Колко много прилича на Корчагин тоя кой знае как попаднал тук младеж!

Фигурата до оградата се размърда и каза тихо:

— Ти… вие не ме ли познахте?

Тоня извика и стремително се спусна към Корчагин:

— Павлуша, ти ли си?

Трезор разбра вика като сигнал за нападение и със силен скок се хвърли напред.

— Марш оттук!

Трезор получи няколко ритника от Тоня, обидено подви опашка и се помъкна към имението.

Тоня стисна ръцете на Корчагин и каза:

— Свободен ли си?

— А ти нима знаеш?

Без да може да се овладее, Тоня буйно отвърна:

— Всичко знам. Лиза ми разправи. Но как попадна тук? Освободиха ли те?

Корчагин отвърна уморено:

— Освободиха ме по погрешка. Избягах. Но сигурно вече ме дирят. Тук попаднах ненадейно. Исках да си почина в беседката. — И добави, като че се извиняваше: — Много съм уморен.

Тя го гледа няколко мига и цяла обзета от изблик на жалост, на гореща нежност, тревога и радост, стискаше ръцете му:

— Павлуша, мили, мили, Павка, скъпият ми, добричкият ми… Обичам те… Чуваш ли? Моето упорито момче, защо избяга тогава? Сега ще дойдеш у дома, при мен. В никакъв случай няма да те пусна. У нас е безопасно, ще останеш, колкото искаш.

Корчагин поклати отрицателно глава.

— Ако ме намерят у вас, какво ще стане? Не мога да дойда у вас.

Ръцете й още по-силно стиснаха пръстите му, клепачите й трепнаха, очите заблестяха.

— Ако не дойдеш, никога вече няма да ме видиш. Артьом го няма, заведоха го под стража да кара локомотив. Мобилизират всички железничари. Къде ще идеш?

Корчагин разбираше тревогата й, но страхът да не изложи на опасност скъпото момиче го спираше. Всичко преживяно го беше уморило, искаше му се да отдъхне, мъчеше го глад и той отстъпи.

Докато седеше на дивана в стаята на Тоня, в кухнята между дъщерята и майката се водеше разговор.

— Слушай, мамо. В стаята ми сега седи Корчагин, нали го помниш? Моят ученик. Няма нищо да крия от теб. Той беше арестуван, задето е освободил един матрос-болшевик. Той е избягал и няма убежище. — Гласът й затрепера. — Моля те, мамо, съгласи се да остане засега у дома.

Очите на дъщерята погледнаха умолително майката.

Майката гледаше Тоня изпитателно в очите:

— Добре, не възразявам. Но къде ще го настаниш?

Тоня се изчерви и смутена, отговори развълнувано:

— Ще го настаня в стаята си на дивана. На татко може да не казваме засега.

Майката погледна Тоня право в очите:

— Това ли беше причина за сълзите ти?

— Да.

— Той е още съвсем момче.

Тоня нервно подръпваше ръкава на блузката си:

— Да, но ако не беше избягал, щяха да го разстрелят като възрастен.

Екатерина Михайловна беше разтревожена от присъствието на Корчагин в къщи. Тревожеше я и арестуването му, и явните симпатии на Тоня към това момче, и това, че тя никак не го познаваше.

А Тоня беше обхваната от домакинска треска.

— Той трябва да се окъпе, мамо. Ей сега ще наредя всичко. Мръсен е като същински огняр. Толкова време не се е мил.

Тя тичаше, суетеше се, палеше банята, приготвяше бельо. И накрая изведнъж без всякакви обяснения хвана Павел за ръка и го повлече към банята.

— Трябва да свалиш всичко от себе си. Ето ти костюм. Дрехите ти трябва да се изперат. Ще облечеш ей това — каза тя, като сочеше стола, дето бяха грижливо сложени синя блуза с бяла матроска яка на черти и широки панталони.

Павел се оглеждаше учудено. Тоня се усмихваше.

— Това е маскарадният ми костюм. Той ще ти стане. Хайде, разполагай се, ще те оставя. Докато се къпеш, ще приготвя ядене.

Тя хлопна вратата. Нямаше какво да се прави. Корчагин бързо се съблече и се вмъкна в банята.

След един час тримата — майката, дъщерята и Корчагин — обядваха в кухнята.

Изгладнелият Павел, без да усети, опустоши три чинии. Отначало той се стесняваше от Екатерина Михайловна, но после, като почувствува дружелюбното й отношение, се отпусна.

Когато след обеда се събраха в стаята на Тоня, по молба на Екатерина Михайловна Павел разправи митарствата си.

— Какво мислите да правите по-нататък? — попита Екатерина Михайловна.

Павел се замисли.

— Искам да видя Артьом и после да офейкам оттук.

— Къде?

— Искам да се промъкна в Уман или в Киев. И аз още не знам, но оттук трябва да се махна на всяка цена.

Павел не можеше да повярва, че всичко се бе изменило толкова бързо. Сутринта още беше в дранголника, а сега до него е Тоня, имаше чисти дрехи и главното — свобода.

Ето как коренно се променя понякога животът: ту непрогледен мрак, ту пак се усмихне слънце. Ако не беше надвисналата опасност от ново арестуване, той сега щеше да е щастлив човек.

Но тъкмо сега, докато е тук, в тази голяма и тиха къща, можеха да го пипнат.

Трябваше да иде където и да е другаде, само да не остава тук.

Но никак не му се ще да се махне оттук, дявол да го вземе! Колко беше интересно да чете за героя Гарибалди! Как му завиждаше, а животът на тоя Гарибалди беше тежък, той беше гонен по целия свят. Ето на, той, Павел, прекара само седем дена в ужасни мъки, а като че ли година е изтекла.

От него, изглежда, няма да излезе голям герой.

— За какво мислиш? — попита го Тоня, като се наведе над него. Очите й му се струват бездънни с тъмната си синевина.

— Тоня, искаш ли да ти разправя за Христинка?…

— Разправяй — оживено каза Тоня.

— … и тя вече не се върна. — Последните думи той изрече с усилие.

В стаята се чуваше как отмерено чука часовникът. Готова да се разплаче, свела глава, Тоня хапеше устни до болка.

Павел я погледна.

— Трябва да се махна оттук още днес — решително каза той.

— Не, не, днес никъде няма да идеш!

Тънките й топли пръсти леко се пъхнаха в непокорните му къдри и ласкаво ги рошеха…

— Тоня, ти трябва да ми помогнеш. Трябва да разбереш в депото за Артьом и да отнесеш записка на Серьожка. В гарвановото гнездо у дома има скрит револвер. Аз не мога да ида, а Серьожка трябва да го вземе. Можеш ли да направиш това?

Тоня стана:

— Веднага ще отиде при Сухарко. С нея ще отидем в депото. Ти напиши записката, аз ще я отнеса на Серьожа. Къде живее той? Ами ако поиска да дойде, да му открия ли къде си?

Павел каза, като помисли:

— Нека сам го донесе довечера в градината.

Тоня се върна късно в къщи. Павел спеше дълбоко. Докосването на ръката й го събуди. Тя се усмихваше радостно:

— Ей сега ще дойде Артьом. Току-що пристигна. Ще го пуснат под гаранция на Лизиния баща. Локомотивът чака в депото. Не можах да му кажа, че си тук. Казах само, че ще му предам нещо много важно. Ето го и него.

Тоня изтича към вратата. Артьом, не вярвайки на очите си, се спря на прага като закован. Тоня затвори вратата след него, за да не чуе от кабинета болният й от тифус баща.

Когато ръцете на Артьом го стиснаха в прегръдките си, костите на Павел изпращяха.

— Братленце! Павка!

Решиха: Павел ще замине утре. Артьом ще го настани в локомотива при Брузжак, който отива в Казатин.

Обикновено суров, Артьом бе изгубил душевното си равновесие от мъка по брат си, чиято участ му беше неизвестна. Сега той беше безкрайно щастлив.

— Значи, утре в пет часа идваш в материалния склад. На локомотива ще товарят дърва, ще се качиш и ти. Искаше ми се да поговоря с теб, но трябва да се връщам. Утре ще те изпратя. От нас образуват железопътен батальон. Пътуваме под охрана както при немците.

Артьом се сбогува и си отиде.

Вечерният здрач падна бързо. Серьожка трябваше да дойде при градинската ограда. В очакване Корчагин крачеше от единия до другия край на тъмната стая. Тоня и майка й бяха при Туманов.

Със Серьожа се срещнаха в тъмното и здраво си стиснаха ръцете. С него бе дошла и Валя. Говореха тихо:

— Револвера не донесох. Вашият двор е пълен с петлюровци. Разпрегнали са коли, наклали са огън. Беше невъзможно да се кача на дървото. Виж как не ми върви — оправдаваше се Серьожа.

— Здраве да е — успокои го Павел, — може да е за добро. По пътя могат да го напипат и ще ми откъснат главата. Но ти го прибери непременно.

Валя се приближи до него:

— Кога заминаваш?

— Утре, Валя, рано-рано.

— Но как се откопчи, разправи!

Павел разправи набързо шепнешком митарствата си.

Сбогуваха се сърдечно. Серьожа се вълнуваше не на шега.

— На добър час, Павел, не ни забравяй — с мъка издума Валя.

Тръгнаха и веднага се стопиха в тъмнината.

В къщата е тихо. Само часовете крачат с точно отмерени крачки. Никой от двамата не се сеща за сън сега, когато след шест часа трябва да се разделят и може би няма да се видят вече. Нима за толкова малко време могат да си разкажат милионите мисли и думи, които всеки от тях носи в себе си?

Младост, безкрайно хубава младост, когато страстта е още непонятна, само смътно се чувствува в бързото биене на сърцето; когато ръката плахо потръпва и отскача настрана, случайно докоснала гръдта на момичето, и когато младежката дружба предпазва от последната крачка! Има ли нещо по-скъпо от ръцете на любимата, обгърнали шията, от целувката, пареща като удар на ток?

През цялата дружба това бе втората целувка. Освен майка му никой не беше милвал Корчагин, но затуй пък го бяха били мнозина. И толкова по-силно той чувствуваше милувката.

В бедняшкия жесток живот Павел не знаеше, че има такава радост. А това момиче на пътя му е голямо щастие.

Той чувствува уханието на косата й и му се струва, че вижда очите й.

— Толкова те обичам, Тоня! Не мога да ти разкажа това, не умея…

Мислите му секват. Колко е послушно гъвкавото тяло!… Но младежката дружба е над всичко.

— Тоня, когато мине бъркотията, непременно ще стана монтьор. Ако ти не се откажеш от мен, ако наистина сериозно ме обичаш, а не само така, тогава аз ще ти бъде добър мъж. Никога няма да те бия, да не съм човек, ако те обидя с нещо.

И от страх да не заспят прегърнати, за да не си помисли нещо лошо майката, ако ги види, те се разделиха.

Вече се зазоряваше, когато заспаха, сключили здрав договор да не се забравят.

Рано сутринта Екатерина Михайловна събуди Корчагин.

Той бързо скочи на крака.

Докато Павел обличаше в банята дрехите си, сакото на Долинник и обуваше ботушите, майката събуди Тоня.

Бързо вървяха в лепкавата утринна мъгла към гарата. По околен път стигнаха дървените складове. Артьом ги чакаше с нетърпение до натоварения с дърва локомотив.

Бавно приближаваше мощният локомотив „Щука“, обвит в кълба съскаща пара.

През прозореца на локомотивната кабинка гледаше Брузжак.

Бързо се сбогуваха. Павел здраво се хвана за железните перила на локомотивните стъпала. Качи се. Обърна се. На прелеза стояха две познати фигури: високата — на Артьом, а до него — стройната и малка фигурка на Тоня.

Вятърът сърдито дърпаше якичката на блузата й, развяваше къдрите на кестенявата й коса. Тя махаше с ръка.

Артьом погледна под око сдържащата риданията си Тоня и въздъхна:

„Или аз съм съвсем оглупял, или на тия им нещо хлопа. Виж го ти Павка! Виж ти хлапето му!“

Когато влакът се скри зад завоя, Артьом се обърна към Тоня:

— Е, какво, ще бъдем ли приятели? — И в грамадната му лапа изчезна дребната ръчица на Тоня.

Отдалеч достигна грохотът на засилващия хода влак.

[1] Богуновец — боец от партизанския отряд на Богун. ↑

[2] УНР — Украинска народна република. Така била наричано лъжливо Украйна от контрареволюционерите, временно завзели властта. ↑

Седма глава

Цяла седмица опасаното с окопи и уплетено с паяжината на телените мрежи градче се събуждаше и заспиваше под пъшкането на оръдията и тракането на пушечни престрелки. Едва късно след полунощ ставаше тихо. Панически залпове раздираха понякога тишината, секретните постове се следяха един друг. А призори на гарата при батареята ставаше гъмжило от хора. Черната паст на оръдието кашляше злобно и страшно. Хората бързаха да го нахранят с нова порция олово. Бомбардирът дръпваше шнура, земята затреперваше. На три версти от града, над селото, заето от червените, снарядите летяха с вой и писък, заглушавайки всичко, и при падането си изригваха нагоре разтрошени на парченца буци земя.

В двора на старинния полски манастир беше разположена батареята на червените. Манастирът се издигаше на висок хълм сред селото.

Военкомът на батареята, другарят Замостин, скочи. Той спеше, сложил глава на хобота на оръдието. Пристягайки ремъка с тежкия маузер, той се вслуша в полета на снаряда, очаквайки взрив. Дворът се огласи от звънкия му глас:

— Утре ще си доспим, другари, ста-вай-те!

Батарейците спяха тук, край оръдията. Те скочиха тъй бързо, както и военкомът. Само Сидорчук се бавеше, като неохотно надигаше сънливата си глава:

— Ей, че гадове; не съмнало — а вече гърмят. Що за подлеци!

Замостин се разсмя:

— Несъзнателни елементи, Сидорчук. Не щат да знаят, че ти се спи.

Батареецът се надигаше с недоволно мърморене.

След няколко минути в манастирския двор гърмяха оръдията, а в града се пръскаха снаряди. На високия комин на захарната фабрика се бяха настанили върху наслагани дъски петлюровски офицер и телефонист.

Те се изкачваха по железните стъпала от вътрешната страна на комина.

Цялото градче се виждаше като на длан. Оттук те командуваха артилерийската стрелба. Виждаха всяко движение на обсадилите града червени. Днес между болшевиките имаше голямо оживление. В „Цайса“ се виждаше движението на частите им. По железопътната линия към Подолската гара бавно се движеше брониран влак, без да прекратява артилерийската стрелба. След него се виждаха пехотни вериги. Червените се хвърляха няколко пъти в атака, мъчеха се да вземат града, но сичевиките се бяха укрепили и окопали на подстъпите. И окопите закипяваха от ураганен огън. Всичко наоколо свистеше от лудешкото свирене на изстрелите. То се разрастваше в непрекъснат рев, като в момент на атака стигаше до най-високо напрежение. И залени с град от куршуми, без да могат да издържат нечовешкото напрежение, веригите на болшевиките се дръпваха назад, оставяйки по полето неподвижни тела.

Днес ударите срещу градеца бяха все по-настойчиви, все по-чести. От оръдейната стрелба въздухът се тресеше неспокойно. От високия комин на фабриката се виждаше как със залягане, препъвайки се, болшевишките вериги напредват неудържимо. Те почти заеха гарата. Сичевиките хвърлиха в боя всичките си налични резерви, но не можаха да запушат пробива при гарата. Изпълнени с отчаяна решителност, болшевишките вериги нахлуваха в улиците край гарата. Изтласкани с кратък страшен удар от последната си позиция — градините и бахчите край града, петлюровците от третия полк на сичевските стрелци, които защищаваха гарата, безредно, на отделни групи, хукнаха към града. Без да им дадат да се опомнят и спрат, помитайки с удар на нож заградителните постове, червеноармейските вериги изпълваха улиците.

Никаква сила не можеше да задържи Серьожа Брузжак в мазето, където се бяха събрали семейството му и най-близките съседи. Влечеше го навън. Въпреки протестите на майка му той се измъкна от прохладното мазе. Край къщата с дрънчене, като стреляше по всички посоки, профуча брониран автомобил „Сагайдачни“. След него тичаха в безредие обзети от паника вериги петлюровци. Към двора на Серьожа се завтече един сичевик. Той с трескава бързина хвърли патронташа си, шлема и пушката и като прескочи стобора, скри се в бахчите. Серьожа реши да надзърне на улицата. По пътя към югозападната гара тичаха петлюровци. Една бронирана кола прикриваше отстъплението им. Шосето за града беше пусто. Но ето че на пътя изскочи червеноармеец. Той залегна на земята и гръмна към шосето. След него втори, трети… Серьожа ги вижда: навеждат се и стрелят вървешком. Без да се пази, тича загорял китаец със зачервени очи, по долна риза, препасан с картечни ленти, с бомби в двете ръце. Пред всички, насочил ръчна картечница, тича съвсем млад червеноармеец. Това е първата верига на червените, които нахлуха в града. Радостно чувство обзе Серьожа. Той изскочи на шосето и извика с всички сили:

— Да живеят другарите!

Изненаданият китаец едва не го събори. Искаше да се нахвърли свирепо върху Серьожа, но възторженият вид на юношата го спря.

— Де избягала Петлюра? — задъхан викаше китаецът.

Но Серьожа не го слушаше. Той бързо изтича в двора, грабна захвърлените от сичевика патронташ и пушка и хукна да догони веригата. Забелязаха го едва когато нахлуха в югозападната гара. Като отрязаха пътя на няколко ешелона, натоварени със снаряди, амуниция, и отблъснаха противника в гората, спряха да починат и да се прегрупират. Младият картечар пристъпи към Серьожа и попита учуден:

— Ти отде си, другарю?

— Тукашен, от градеца, чаках само да дойдете.

Червеноармейците наобиколиха Серьожа.

— Аз зная него — радостно се усмихваше китаецът, — него викала: „Здлавей, длугалю! Болсевик.“ Наса, млада, хубава! — добави той с възторг, като потупваше Серьожа по рамото.

А сърцето на Серьожа биеше радостно. Веднага го приеха като свой. Той превзе заедно с тях гарата с атака на нож.

Градецът оживя. Измъчените жители се измъкнаха от мазетата и зимниците и бързаха към портите — да видят влизащите в града червени части. Антонина Василиевна и Валя забелязаха в редиците на червеноармейците крачещия сред другите Серьожа. Той вървеше без фуражка, препасан с патронташ, с пушка на рамо.

Антонина Василиевна плесна ръце възмутена.

Серьожа, синът й, се е забъркал в боя. Няма да му се размине това току-тъй! Гледай го: пред очите на целия град върви с пушка. Ами после какво ще стане!

И обзета от тия мисли, Антонина Василиевна не можа да се сдържи повече и извика:

— Серьожа, марш в къщи, веднага! Ще те науча аз тебе, мръснико! Ще ти дам една война! — И тя тръгна към сина си с намерение да го спре.

Но Серьожа, нейният Серьожа, комуто тя неведнъж бе дърпала ушите, погледна сурово майка си и почервенял от срам и обида, й тръсна:

— Не викай! Никъде не мърдам оттук. — И без да спре, отмина по-нататък.

Антонина Василиевна избухна:

— Я го гледай ти него как разговаря с майка си! Да не си посмял вече да се върнеш в къщи!

— Няма да се върна! — извика Серьожа, без да се обръща.

Антонина Василиевна остана смаяна на пътя. А край нея минаваха редиците на загорелите, прашни бойци.

— Не плачи, майко! Ще изберем сина ти комисар — чу се силен шеговит глас.

Всред взвода избухна весел смях. Пред ротата силни гласове подеха дружна песен:

Смело, другари, в борбата:

в бури заяква духът,

в похода към свободата

що значат рани и смърт!

Редиците мощно подеха песента и в общия хор бе и звънкият глас на Серьожа. Той намери ново семейство. И в това семейство един от щиковете е негов, на Серьожа.

На вратата на имението на Лешчински има бял картон. Върху него е написано късото: „Ревком“.

До него — огнен плакат. Право в гърдите на четеца са насочени пръстът и очите на червеноармееца. И надпис: „Постъпи ли в Червената армия?“

През нощта членовете на подива[1] бяха разлепили тия неми агитатори. Тук е и първото възвание на революционния комитет към всички трудещи се в град Шепетовка:

„Другари! Пролетарските войски завзеха града. Съветската власт е възстановена. Призоваваме населението да запази спокойствие. Кървавите погромаджии са отблъснати, но за да не могат никога вече да се върнат обратно, за да бъдат унищожени напълно, постъпвайте в редовете на Червената армия. С всички сили поддържайте властта на трудещите се. Военната власт в града принадлежи на началника на гарнизона. Гражданската власт — на революционния комитет.

Председател на ревкома: Долинник“

В имението на Лешчински се появиха нови хора. Думата „другарю“, за която до вчера се заплащаше с живота, сега се чуваше на всяка крачка. Неизразимо вълнуващата дума „другарю“!

Долинник забрави и сън, и почивка.

Дърводелецът организираше революционната власт.

Върху вратата на една малка стая на вилата — парче хартия. На него е написано с молив: „Партиен комитет“. Тук е другарката Игнатиева, спокойна, сдържана. На нея и на Долинник политотделът на дивизията възложи да организират органите на съветската власт.

Мина един ден и вече край масата седят сътрудниците, трака пишещата машина, организиран е продоволствен комисариат. Комисарят Тижицки е подвижен и нервен човек. Тижицки работеше в захарната фабрика като помощник-механик. С рядката си упоритост на поляк още в първите дни на укрепването на съветската власт той се залови да разбие аристократичната върхушка на фабричната администрация, притаила се със скрита омраза към болшевиките.

На фабричното събрание, удряйки разпалено с юмрук по парапета на трибуната, той говореше на заобиколилите го работници остри, непримирими думи на полски език.

— Край — казваше той, — което беше, няма да се върне вече. Стига сме аргатували ние и бащите ни цял живот на Потоцки. Строехме им дворци, а за това ясновелможният граф ни даваше само толкова, колкото да не пукнем от глад по време на работа.

Колко години графовете Потоцки и князете Сангушки живеят на наш гръб? Та малко ли са между нас, поляците, работниците, които Потоцки държа в робство като русите и украинците! А ето че между тия работници се носят слухове, пуснати от градските лакеи, че съветската власт ще ги смаже всички с железния си юмрук.

Това е подла клевета, другари! Никога досега работниците от разните народности не са имали такива свободи както днес.

Всички пролетарии са братя, но пановете ще смажем, бъдете сигурни. — Ръката му описва дъга и пак се стоварва върху парапета на трибуната. — А кой ни е разделил на народности, кой ни кара да проливаме кръвта на братята си? Кралете и дворяните от памтивека са изпращали полските селяни срещу турците и винаги един народ е нападал и унищожавал друг. Колко народ е загинал, какви нещастия са причинени! И кому е било нужно всичко това, зер на нас? Но всичко това скоро ще свърши. Дойде краят на тия гадове. Болшевиките хвърлиха към целия свят страшните за буржуите думи: „Пролетарии от всички страни, съединявайте се!“ Ето къде е нашето спасение, надеждата ни за щастлив живот, за да стане работник за работника брат. Влизайте, другари, в комунистическата партия!

Ще имаме и полска република, само че съветска, без графовете Потоцки, които ще изтребим от корен, и сами ще станем господари в съветска Полша. Кой от вас не знае Броник Пташински? Той е назначен от ревкома за комисар на нашия завод. „Който е бил нищо, ще стане всичко.“ И за нас ще настане празник, другари, само не слушайте тия скрити змии! И ако нашето работническо доверие помогне, ние ще създадем братство между всички народи от цял свят!

Тия нови думи идваха направо от простото работническо сърце на Вацлав.

Когато той слезе от трибуната, младежта изпрати думите му с одобрителни възгласи. Само по-възрастните се бояха да говорят. Кой знае, може би утре болшевиките ще отстъпят и тогава ще трябва да плащат за всяка своя дума. Ако не увиснеш на бесилката, сигурно е, че ще те изгонят от фабриката.

Комисар по просветата е слабичкият строен учител Чернописки. Засега той е единственият човек от местното учителство, предан на болшевиките. Срещу ревкома се е разположила рота със специално назначение. Нейните червеноармейци дежурят в ревкома. Вечер в градината, пред входа, стои на стража картечницата „Максим“ със змия-лента, пропълзяла в приемника. До нея има двама души с пушки.

Към ревкома отива другарката Игнатиева. Тя спира вниманието си на младия червеноармеец и пита:

— На колко сте години, другарю?

— Карам седемнайсет.

— Тукашен ли сте?

Червеноармеецът се усмихва:

— Да, онзи ден постъпих в армията, през време на боя.

Игнатиева се вглежда в него.

— Какъв е баща ви?

— Помощник-машинист.

През вратата влиза Долинник с някакъв военен. Игнатиева се обръща към него и казва:

— Намерих ръководство за райкома на комсомола, момчето е тукашно.

Долинник измери Сергей с бърз поглед:

— Кой си?… А, син на Захар ли? Защо не, карай, обработвай младежта.

Серьожа ги погледна учудено:

— А ротата?

Долинник подхвърли, изкачвайки се вече тичешком по стълбата:

— Ще я наредим.

Привечер на втория ден беше създаден местен комитет на Комунистическия съюз на младежта в Украйна.

Новият живот нахлу неочаквано и бързо. Той го погълна изцяло. Завъртя го във водовъртежа си. Серьожа забрави семейството си, макар че то беше нейде съвсем близо.

Той, Серьожа Брузжак, е болшевик. И за десети път изважда от джоба си бялата хартийка, дето на бланка на комитета на КП(б)У беше написано, че той, Серьожа, е комсомолец и секретар на комитета. Ако пък някой рече да се усъмни, на колана върху рубашката в брезентен, саморъчно направен кобур, висеше внушителен манлихер, подарък от скъпия Павка. Това е най-убедителният мандат. Ех, жалко, няма го Павлушка!

По цели дни Серьожа тичаше да изпълнява възложените му от ревкома задачи. Ето и сега Игнатиева го чака. Те отиват на гарата, в политотдела на дивизията, дето ще дадат литература и вестници за ревкома. Той бързо изтичва на улицата. Работникът от политотдела ги чака пред вратата на ревкома с автомобил.

Гарата е далеч. Във вагоните на гарата се бяха настанили щабът и политотделът на Първа съветска украинска дивизия. Игнатиева използува пътуването, за да разпита Серьожа:

— Какво направи по твоята част? Създаде ли организация? Ти трябва да агитираш другарите си, които са деца на работници. В най-скоро време трябва да се създаде група на комунистическата младеж. Утре ще съставим и ще отпечатаме възванието на комсомола. После ще съберем в театъра младежта, ще организираме митинг, изобщо ще те запозная с Устинович от политотдела на дивизията. Тя, мисля, работи сред младежта.

Устинович се оказа осемнадесетгодишно момиче с тъмна стригана коса, в нова-новеничка рубашка от зеленокафяв военен плат, препасана в талията с тясно коланче. Серьожа научи от нея много нови неща и получи обещание да му помага в работата. На сбогуване тя го натовари с цяла камара литература и специално с една малка книжка — програмата и устава на комсомола.

Късно вечерта те се върнаха в ревкома. В градината чакаше Валя. Тя се нахвърли върху Сергей с укори:

— Как не те е срам! Ти какво, да не би съвсем да си се отказал от дома? Мама всеки ден плаче заради тебе, татко се сърди. Ще има скандал.

— Нищо няма да има, Валя. Не ми остава време за в къщи. Честна дума, не ми остава. И днес няма да дойда. А, виж, с тебе трябва да поговоря. Ела при мене.

Валя не можеше да познае брат си. Той се беше изменил съвсем. Сякаш някой го беше наелектризирал. Серьожа накара сестра си да седне на стола и започна направо, без заобикалки:

— Ето какво. Влизай в комсомола. Не разбираш? Комунистически съюз на младежта. В тая работа аз съм председател. Не вярваш? На, прочети!

Валя прочете и смутено загледа брат си:

— Какво ще правя в комсомола?

Серьожа разпери ръце:

— Как? Няма какво да правиш? Ами аз по цели нощи не спя. — Агитацията трябва да се разшири. Игнатиева казва: ще съберем всички в театъра и ще им говорим за съветската власт, а пък аз да съм произнасял реч. Мисля, че това няма смисъл, защото аз, разбира се, не знам как да я произнеса. Ще се проваля, дето се вика. И тъй, казвай за комсомола.

— Не знам. Тогава мама съвсем ще се разсърди.

— Ти не гледай мама, Валя — възрази Серьожа. — Тя не разбира тия работи. Тя само гледа децата й да са край нея. А инак няма нищо против съветската власт. Напротив, съчувствува. Но на фронта да се бият други, не синовете й. А нима това е справедливо? Помниш ли какво ни говореше Жухрай? Гледай Павка, той не мислеше какво ще каже майка му. А сега ние получихме вече правото да живеем както трябва. Е, Валюша, нима ще се откажеш? А колко хубаво ще бъде! Ти ще се заемеш с момичетата, а аз — с момчетата. Още днес се залавям с оня червенокос дявол Климка. Казвай, Валя, идваш ли при нас, или не? Ей тук имам една книжка по тая работа.

Той я извади от джоба си и й я подаде. Валя попита тихо, без да откъсва очи от брат си:

— Ами ако петлюровците дойдат пак?

Серьожа за първи път се замисли над тоя въпрос:

— Аз, разбира се, ще замина с другите. Но, виж, с тебе какво ще стане? Мама ще бъде наистина нещастна. — Той замълча.

— Ти ще ме запишеш, Серьожа, но тъй, че мама да не знае и никой да не знае освен ти и аз. Ще помагам във всичко и така ще е най-добре.

— Вярно, Валя.

В стаята влезе Игнатиева.

— Това е моята сестричка, другарко Игнатиева, Валя. Говорих с нея за идеята. Тя е напълно подходяща, но майка ми, знаете ли, е строга. Можем ли да я приемем тъй, че никой да не знае за това? Ако, да речем, ние ще трябва да отстъпваме, аз, разбира се, грабвам пушката и заминавам, но на нея й е жал за мама.

Игнатиева седеше на края на масата и внимателно го слушаше.

— Хубаво. Тъй ще бъде по-добре.

Театърът е претъпкан с приказлива младеж, събрана тук от разлепените из града афиши за предстоящия митинг. Свири духовата музика на работниците от захарната фабрика. В салона има най-много учащи се — гимназисти и гимназистки, ученици от горните класове на основното училище.

Всички са привлечени тук не толкова от митинга, колкото от представлението.

Най-после завесата се вдигна и на естрадата застана току-що пристигналият от околията секретар на укома[2], другарят Разин.

Мъничък, слабичък, с остро носле, той привлече общото внимание. Слушаха речта му с голям интерес. Той говори за борбата, която е обхванала цялата страна, и призова младежта да се обедини около комунистическата партия. Говори като истински оратор, а в речта му имаше твърде много думи като „ортодоксални марксисти“, „социал-шовинизъм“ и така нататък, които слушателите, то се знае, не разбраха. Когато свърши, наградиха го с гръмки ръкопляскания. Той даде думата на Серьожа и си замина.

Случи се това, от което Серьожа се боеше. Речта не вървеше. „Какво да говоря, за какво?“ — мъчеше се той, като диреше думи и не ги намираше.

Игнатиева го спаси, като му прошепна през масата:

— Говори за организирането на групите.

Серьожа веднага премина към практическите мероприятия:

— Вие чухте всичко, другари! Сега трябва да основем група. Кой е съгласен?

В салона настъпи тишина.

Устинович се притече на помощ. Тя почна да разказва на слушателите как е организирана младежта в Москва. Серьожа смутено стоеше настрана.

Подобно отношение към организирането на групата го дразнеше и той поглеждаше недружелюбно към салона. Слушаха невнимателно Устинович. Заливанов шепнеше нещо на Лиза Сухарко, която поглеждаше презрително Устинович. На първия ред, с напудрени нослета, въртейки очички на всички страни, си шепнеха помежду си гимназистките от горните класове. В ъгъла при входа на сцената стоеше група млади червеноармейци. Между тях Серьожа видя познатия млад картечар. Той седеше на края на рампата, въртеше се нервно и с омраза гледаше контешки облечените Лиза Сухарко и Ана Адмовска. Те без всякакво стеснение разговаряха с кавалерите си.

Почувствувала, че не я слушат, Устинович бързо завърши речта си и отстъпи мястото на Игнатиева. Спокойната реч на Игнатиева усмири духовете.

— Другари младежи — каза тя, — всеки от вас може да размисли върху това, което чу тук, и аз съм убедена, че между вас ще се намерят другари, които ще станат активни участници в революцията, а не зрители. Вратите са отворени за вас, само от вас зависи дали ще влезете. Искам да се изкажете сами. Моля желаещите да сторят това.

В салона настъпи тишина. Но ето че от задните редици се чу глас:

— Искам думата!

И към сцената си проби път приличащият на мече малко кривоглед Миша Левчуков.

— Щом е такава работата, трябва да се помогне на болшевиките, аз не отказвам. Серьожка ме познава. Записвам се в комсомола.

Серьожа се усмихна радостно.

— Виждате ли, другари! — изскочи той изведнъж в средата на сцената. — Нали ви казах, ето на, Мишка е наше момче, защото баща му беше стрелочник, смаза го влака, та затова Мишка не можа да получи образование. Но веднага схвана нашите работи, макар че не е свършил гимназия.

В салона се вдигна шум и започнаха да се обаждат. Думата поиска гимназистът Окушев, син на аптекаря, момче с грижливо вчесан перчем. Той оправи куртката си и започна:

— Извинявам се, другари. Не разбирам какво искат от нас. Да се занимаваме с политика ли? Ами кога ще учим? Трябва да свършим гимназия. Друг въпрос, ако се създаде някаква спортна организация, клуб, дето да можем да се съберем, да прочетем нещо. А то — да се занимаваш с политика и после да те обесят за това. Извинявайте. Аз мисля, че никой няма да се съгласи с това.

В салона се чу смях. Окушев скочи от сцената и седна. Мястото му зае младият картечар. Той яростно нахлупи фуражката над челото си, хвърли злобен поглед към редиците и викна силно:

— Смеете се, гадове такива!

Очите му — като два пламтящи въглена. Поел дълбоко въздух, цял треперещ от ярост, той заговори:

— Името ми е Иван Жарки. Не помня ни баща, ни майка, бях безпризорен. Търкалях се като просяк край оградите. Гладувах и никъде не намирах подслон. Това беше кучешки живот, не такъв като вашия, мамини синчета. И ето дойде съветската власт, червеноармейците ме прибраха. Целият взвод ме осинови, облякоха ме, обуха ме, научиха ме на четмо, и най-главното, направиха ме човек. Чрез тях станах болшевик и такъв ще бъда до края на живота си. Знам много добре защо се води тази борба: за нас, за сиромасите, за работническата власт. Ето вие цвилите като жребци и хич не знаете, че край града паднаха двеста другари, загинаха… — Гласът на Жарки зазвъня като обтегната струна. — Без да му мислят, дадоха живота си за нашето щастие, за нашето дело… Гинат из цялата страна, по всички фронтове, а в това време вие тук игра си играете. Вие, другари, се обръщате към тия — обърне се той изведнъж към масата на президиума, — ей към тия — посочи той с пръст към салона, — а нима те ще разберат? Не! Ситият на гладния не вярва. Тук се намери само един, защото е бедняк, сирак. Ще минем и без вас — яростно се нахвърли той върху събранието, — няма да ви молим, за кой дявол са ни такива? Такива само да ги запердашиш с картечницата! — задъхан извика той, бързо слезе от сцената и без да погледне никого, тръгна към изхода.

От президиума не остана никой на вечеринката. Когато се връщаха към ревкома, Серьожа каза с огорчение:

— Виж каква каша се получи! Жарки е прав. Нищо не излезе с тия гимназисти. Само се ядосва човек.

— Нищо чудно — прекъсна го Игнатиева. — Тук почти няма пролетарска младеж. Повечето са или дребна буржоазия, или градска интелигенция — еснафи. Трябва да се работи между работниците. Ти дръж бичкиджийницата и захарната фабрика. Но все пак от митинга ще има полза. Между учениците има добри другари.

Устинович подкрепи Игнатиева:

— Нашата задача, Серьожа, е непрестанно да набиваме нашите идеи, нашите лозунги в съзнанието на всекиго. За всяко ново събитие партията ще обръща внимание на всички трудещи се. Ние ще проведем редица митинги, съвещания, конгреси. Политотделът на дивизията създава на гарата летен театър. Тия дни ще пристигне агитвлак и ще почнем усилена работа. Спомнете си, Ленин казва, че ние няма да победим, ако не въвлечем в борбата многомилионните маси на трудещите се.

Късно вечерта Сергей изпрати Устинович до гарата. На сбогуване здраво стисна ръката й и я задържа за секунда в своята. Устинович се усмихна едва забележимо.

На връщане в града Сергей се отби да види домашните си.

Без да възразява, Серьожа мълчешком изтърпя нападките на майка си. Но когато заговори бащата, Серьожа сам премина в атака и изведнъж притисна Захар Василиевич до стената:

— Слушай, тате, когато стачкувахте при немците и убихте часовоя на локомотива, ти мислеше ли за семейството? Мислеше. И все пак го направи, защото те караше съвестта ти на работник. Аз също мислех за семейството. Разбирам, че ако отстъпим, ще ви преследват заради мен. Но затуй пък, ако победим, за нас ще е добре. А в къщи да седя — не мога. Ти сам разбираш това, тате. Защо да се разправяме? Аз съм се захванал с добро дело, а ти, вместо да ме подкрепиш, да ми помогнеш, вдигаш скандали. Хайде да се помирим, тате, тогава и мама ще престане да ме гълчи. — Той гледаше баща си с чистите си сини очи, ласкаво усмихнат, уверен в правотата си.

Захар Василиевич се размърда неспокойно на скамейката и през четинестите му гъсти мустаци и необръснатата брада се показаха откритите от усмивката жълти зъби:

— На съзнанието биеш, хитрец? Като си опасал револвер, да не мислиш, че не мога да те сгрея с ремъка?

Но в гласа му нямаше заплаха. Като се поколеба смутено известно време, той добави, протягайки решително на сина си коравата ръка:

— Карай, Серьожка, щом веднъж си поел, няма да те спирам, само че не бягай от нас, обаждай се.

Нощ. Светла ивица от полуотворената врата лежи върху стъпалата. В голямата стая, наредена с меки, тапицирани с плюш канапета, около широкото адвокатско бюро седят петима души. Ревкомът заседава. Долинник, Игнатиева, председателят на Чеката Тимошенко, приличен на киргиз, с кубанка, и още двама членове на ревкома — жълтият като върлина железничар Шудик и Остапчук, със сплеснат нос, от депото.

Наведен през масата и вперил упорит поглед в Игнатиева, Долинник отсичаше с пресипнал глас дума след дума:

— Фронтът има нужда от снабдяване. Работниците трябва да ядат. Щом ние дойдохме, търговците и спекулантите надуха цените. Не приемат съветски пари. Търгуват или със стари, николаевки, или с керенки. Още днес ще изработим твърди цени. Знаем много добре, че никой спекулант няма да продава на твърди цени. Ще крият. Тогава ние ще предприемем обиски и ще реквизираме от кожодерите всички стоки. Няма да си играем на шикалки. Не можем да оставим работниците да продължават да гладуват. Другарката Игнатиева предупреждава да не прекаляваме. Това е, ще кажа аз, интелигентска мекушавост от нейна страна. Ти не се обиждай, Зоя, казвам го, защото е така. При това въпросът не е за дребните търговци. Ето на, днес получих сведения, че в къщата на кръчмаря Борис Зон има тайно мазе. В това мазе още преди петлюровците едрите търговци са укрили грамадни запаси от стоки. — Той многозначително погледна Тимошенко с ядна насмешка.

— Отде си узнал? — попита Тимошенко смутено. Беше му неприятно, че Долинник получава всички сведения преди него, когато всъщност пръв трябваше да научава той, Тимошенко.

— Хо-хо! — засмя се Долинник. — Аз, братле, всичко виждам. Знам не само за мазето — продължаваше той, — знам и това, че вчера ти си пресушил половин бутилка водка с шофьора на дивизионния.

Тимошенко се разшава на стола. Жълтеникавото му лице се зачерви.

— Ей, че нахакан! — процеди той възхитено. Но като хвърли поглед към намръщената Игнатиева, млъкна. „Виж го ти дяволския му дърводелец! Той си има своя Чека“ — мислеше Тимошенко, като гледаше председателя на ревкома.

— Научих от Сергей Брузжак — продължаваше Долинник. — Той има приятел, който, чини ми се, е работил в бюфета. Той узнал от готвачите, че по-рано Зон ги е снабдявал в неограничено количество с всичко необходимо. А вчера Серьожа получил точни сведения: зимник има, само трябва да се намери. Затуй ти, Тимошенко, вземи момчетата и Серьожа. Още днес да се открие всичко! Ако успеем, ще снабдим работниците и опродкомдива[3].

След половин час осем души влязоха въоръжени в къщата на кръчмаря, двама останаха на улицата пред входа.

Съдържателят, нисък и дебел като бъчва, обрасъл с червеникава четина, тропайки с дървения си крак, се заусуква около влезлите, като попита с пресипнал, гърлен бас:

— Какво има, другари? Защо по тоя късен час?

Зад гърба на Зон, с наметнати пеньоари, примигвайки от светлината на електрическото фенерче на Тимошенко, стояха дъщерите. А в съседната стая с пъшкане се обличаше дебелата му съпруга.

Тимошенко обясни с две думи:

— Ще извършим обиск.

Всеки квадрат на пода беше изследван. Големият сайвант, пълен с нарязани дърва, килерите, кухните и мазето за продукти — всичко бе подложено на грижливо изследване, ала не се намериха никакви следи от таен зимник.

В малката стаичка до кухнята спеше дълбок сън слугинята на кръчмаря. Спеше тъй дълбоко, че не ги чу, когато влязоха. Серьожа предпазливо я събуди.

— Какво, ти тук ли работиш? — попита той сънливото момиче.

То, като завиваше раменете си с одеялото и се пазеше с ръка от светлината, без да разбира нищо, отвърна учудено:

— Тук. А вие какви сте?

Серьожа й обясни и излезе, като й предложи да се облече.

В голямата трапезария Тимошенко разпитваше съдържателя. Кръчмарят пъшкаше, говореше възбудено, като пръскаше слюнки:

— Какво искате? Нямам друго мазе. Напразно си губите времето, уверявам ви, напразно. Имах кръчма, но сега съм бедняк. Петлюровци ме ограбиха, едва не ме убиха. Много се радвам на съветската власт, но имам това, което виждате. — И той час по час разперваше късите си дебели ръце. А очите му, с кървави жилки, шареха от лицето на председателя на Чеката към Серьожа, а от Серьожа — някъде към ъгъла и към тавана.

Тимошенко хапеше нервно устни:

— Значи, продължавате да криете? За последен път ви предлагам да покажете къде е зимникът!

— Какво говорите, другарю военен! — намеси се съпругата на кръчмаря. — Ние самите просто гладуваме! Всичко ни взеха. — Тя понечи да заплаче, но нищо не излезе от това.

— Гладувате, а държите прислуга — подметна Серьожа.

— Каква ти прислуга! Просто сме прибрали едно бедно момиче. Няма къде да иде, нека ви каже сама Христинка.

— Добре — извика Тимошенко, изгубил търпение, — да пристъпим към работа!

Навън вече беше ден, а в дома на кръчмаря упоритият обиск продължаваше. Разярен от безрезултатното тринадесетчасово претърсване, Тимошенко реши да прекрати обиска, но в малката слугинска стаичка, тъкмо когато вече се канеше да си върви, Серьожа чу тихия шепот на момичето:

— Сигурно е в кухнята, в пещта.

След десет минути разбутаната руска печка откри железния капак на люк. А след час двутонен камион, натоварен с бурета и чували, се отдалечаваше от къщата на кръчмаря, обкръжена от тълпа зяпачи.

През един горещ ден Мария Яковлевна пристигна от гарата с малко вързопче. Тя плачеше горчиво, като слушаше разказа на Артьом за Павка. Заредиха се за нея черни дни. Тя нямаше от какво да живее и се нае да пере бельото на червеноармейците, за което те й издействуваха военна дажба.

Една привечер Артьом изтрополи под прозореца по-бързо от друг път. Бутна вратата и подхвърли още от прага:

— Известие от Павка.

„Драги братко Артьом — пишеше Павка. — Обаждам ти се, обични ми братко, че съм жив, макар и не съвсем здрав. Удари ме куршум в бедрото, но ще оздравея. Докторът казва, че костта няма повреда. Не се безпокой за мен, всичко ще мине. Може да получа отпуск и да дойда след излизане от лазарета. При мама не мога да ида, а така се случи, че сега съм червеноармеец в кавалерийската бригада на името на другаря Котовски, който ви е известен сигурно с геройството си. Не бях виждал досега такива хора и храня голямо уважение към комбрига[4]. Дойде ли си нашата майчица? Ако е в къщи, горещ поздрав от по-малкия й син. И моля прошка за безпокойството.

Брат ти

Артьом, отбий се при лесничея и съобщи за писмото!“

Много сълзи проля Мария Яковлевна. А вятърничавият й син не беше дал дори адреса на лазарета, в който лежеше.

Серьожа често посрещаше на гарата зеления пътнически вагон с надпис: „Агитпроп на подива“. Тук в едно малко купе работят Устинович и Медведева, която, с неизменна цигара в уста, се подсмива хитро с крайчетата на устните.

Секретарят на комсомолския райком се сближи незабелязано с Устинович и освен купищата литература и вестници отнасяше със себе си от гарата неясното чувство на радост от кратката среща.

Летният театър на политотдела на дивизията се пълнеше всеки ден с работници и червеноармейци. На линията стоеше налепеният с ярки плакати агитвлак на 12-а армия. В агитвлака кипеше денонощен живот: работеше печатница, излизаха вестници, позиви, прокламации. Фронтът беше близо. Една вечер Серьожа попадна случайно в театъра. Между червеноармейците намери Устинович.

Късно през нощта, като я изпращаше до гарата, дето живееха работещите в политическия отдел на дивизията, Серьожа попита неочаквано за себе си:

— Другарко Рита, защо винаги ми се иска да те виждам? — И добави: — С тебе е толкова хубаво! След всяка среща чувствувам повече бодрост и ми се ще да работя безкрай.

Устинович се спря:

— Виж какво, другарю Брузжак, нека се уговорим, че занапред няма да се впущаш в лирика. Не обичам тези неща.

Серьожа почервеня като ученик, когото са смъмрали.

— Казах ти го като на приятел — отвърна той, — а ти… какво толкова контрареволюционно казах? Разбира се, няма да кажа повече ни дума, другарко Устинович!

И като й подаде бързо ръка, той почти бежешком се запъти към града.

Няколко дни поред Серьожа не се мяркаше на гарата. Когато Игнатиева го викаше, той й отказваше под предлог, че има много работа. Пък и наистина беше много зает.

Една нощ, когато Шудик се връщаше в къщи, стреляха в него на улицата, дето живееха предимно висшите чиновници от захарната фабрика, поляци. Намериха оръжие и документи от съюза на последователите на граф Пилсудски[5] „Стрелец“.

На съвещанието на революционния комитет пристигна Устинович. Тя дръпна Серьожа настрана и спокойно попита:

— Ти какво, да не си го ударил на еснафско самолюбие? Личния разговор бъркаш с работата! Това, другарю, на нищо не прилича.

И при случай Серьожа почна пак да се отбива в зеления вагон.

Ходи на околийската конференция. Два дена води горещи спорове. На третия — заедно с целия пленум — се въоръжи и цяло денонощие гони в горите отвъд реката бандата на Зарудни, недоунищожен петлюровски старшина. Като се върна, той завари Устинович при Игнатиева. Изпрати я до гарата и на сбогуване силно-силно стисна ръката й.

Устинович дръпна сърдито ръката си. И той пак за дълго време престана да се отбива в агитпропския вагон. Нарочно не се срещаше с Рита дори тогава, когато се налагаше. А на нейните настоявания да обясни поведението си отсече изведнъж:

— Какво да говоря с теб? Пак ще ми прикачиш някое еснафство или измяна на работническата класа.

На гарата пристигнаха ешелоните на Кавказката дивизия на червеното знаме. В революционния комитет дойдоха трима мургави командири. Единият, висок, слаб, препасан с кован колан, атакуваше Долинник:

— Нищо не ми говори. Дай сто коли сено. Конете мрат.

Серьожа бе изпратен с двама червеноармейци да събира сено. В едно село се натъкнаха на кулашка банда. Червеноармейците бяха разоръжени и набити до безсъзнание. Серьожа си изпати най-малко, пощадиха го заради младостта му. В града ги закараха комбедовци[6].

В селото изпратиха отряд. Още на другия ден бе докарано сено.

Серьожа лежеше в стаята на Игнатиева, тъй като не искаше да тревожи семейството си. Устинович го навестяваше. За първи път тази вечер той почувствува ръкостискането й, такова ласкаво и силно ръкостискане, на каквото той никога не би се решил.

През едно горещо пладне Серьожа се отби във вагона, прочете на Рита писмото на Корчагин и й разказа за другаря си. На излизане той подхвърли:

— Отивам в гората да се изкъпя в езерото.

Устинович се откъсна от работата си и го задържа:

— Почакай, ще идем заедно.

Спряха се край спокойното като огледало езеро. Свежестта на топлата прозрачна вода мамеше.

— Ти иди при пътя и почакай. Ще се къпя — командуваше Устинович.

Серьожа приседна на един камък до мостчето и изложи лицето си на слънцето.

Зад гърба му водата пляскаше.

През дърветата той видя на пътя Тоня Туманова и военкома на агитвлака Чужанин. Красив, в контешки френч, стегнат с портупей с множество ремъци, в скърцащи хромови ботуши, той беше хванал Тоня под ръка и нещо й разказваше.

Серьожа позна Тоня. Нали тя бе идвала с писмото на Павлуша. Тя също го гледаше втренчено — очевидно бе го познала. Когато се изравниха със Серьожа, той извади от джоба писмото и спря Тоня:

— Една минутка, другарко. Имам писмо, което се отнася отчасти и до вас.

Той й подаде изписаното листче. Тоня освободи ръката си и зачете писмото. Листчето едва видимо заподскача в ръката й. Като го връщаше на Серьожа, Тоня попита:

— Нищо повече ли не знаете за него?

— Не — отвърна Сергей.

Зад тях се чу шум по чакъла от стъпките на приближаващата Устинович. Чужанин забеляза Рита и прошепна на Тоня:

— Да вървим.

Но го спря гласът на Устинович, насмешлив и презрителен:

— Другарю Чужанин! Във влака ви дирят цял ден.

Чужанин я погледна недружелюбно:

— Нищо, ще минат и без мен.

Загледана след Тоня и военкома, Устинович каза:

— Кога ли най-сетне ще изгонят тоя пройдоха!

Гората шумеше, кимайки с могъщите корони на дъбовете. Езерото привличаше със свежестта си. На Серьожа му се поиска да се изкъпе.

След къпането той намери Устинович близо до просеката, седнала на един повален дъб.

Тръгнаха, разговаряйки, навътре в гората. На една полянка с висока свежа трева решиха да починат. В гората е тихо. Дъбовете си шепнат нещо. Устинович се изтегна на меката трева и подложи ръка под главата. Стройните й крака, обути в стари, закърпени обувки, се губеха във високата трева. Серьожа хвърли случайно поглед върху тях, видя грижливите кръпки на обувките й, погледна ботуша си с внушителна дупка, през която се показваше пръстът му, и се засмя.

— Защо се смееш?

Серьожа показа ботуша:

— Как ще воюваме с тия ботуши?

Рита не отговори. Дъвчейки стрък трева, тя мислеше за друго.

— Чужанин е лош комунист — каза тя най-сетне. — Всички наши политически работници ходят в дрипи, а той се грижи само за себе си. Случаен човек е той в нашата партия… А на фронта положението е наистина сериозно. Още дълго време нашата страна ще трябва да издържа ожесточени боеве. — И добави, като помълча: — Ние, Сергей, трябва да работим и със словото, и с пушката. Знаеш ли за постановлението на ЦК да се мобилизира за фронта четвърт от състава на комсомола? Мисля, Сергей, че няма да останем тук дълго.

Серьожа я слушаше, доловил с учудване в гласа й някакви особени нотки. Черните й, блестящи от влага очи бяха устремени в него.

Той едва не се забрави и не й каза, че очите й са като огледало, че в тях всичко се вижда, но навреме се въздържа.

Рита се опря на лакът:

— Де ти е револверът?

Сергей с мъка докосна празния колан:

— Кулашката шайка ми го взе на село. Рита пъхна ръка в джоба на рубашката си и извади блестящ броунинг.

— Виждаш ли оня дъб, Сергей — посочи тя с дулото един съвсем напукан ствол на около двадесет и пет крачки от тях. И като вдигна ръка на нивото на очите, стреля почти без да се цели. Посипа се откъртена кора.

— Виждаш ли? — доволно каза тя и стреля отново. Пак зашумя кора в тревата. — На — каза Рита подигравателно, като му подаваше револвера, — да видим как стреляш.

От трите изстрела на Серьожа един не улучи. Рита се усмихваше:

— Мислех, че ще бъде по-зле.

Сложи револвера на земята и легна на тревата. През материята на рубашката се открояваха стегнатите й гърди.

— Сергей, ела тук — каза тихо тя. Той се премести към нея.

— Виждаш ли небето? То е синьо. И твоите очи са също такива. Това не е хубаво. Очите ти трябва да бъдат сиви, стоманени. Синьото — това е нещо прекалено нежно.

И като обви внезапно с ръце русата му глава, властно го целуна по устата.

Минаха два месеца. Настъпваше есента.

Нощта се промъкна незабелязано, загърнала дърветата в черен воал. Телеграфистът при щаба на дивизията, наведен над апарата, който отмерваше ударите на морза, подхващаше лентата, която изпълзяваше изпод пръстите му като малко змийче.

Бързо записваше на бланката фразите, образували се от точки и тирета:

„До началник-щаба на Първа дивизия, копие — председателя на ревкома в град Шепетовка. Заповядвам всички учреждения в града да се евакуират десет часа след получаването на настоящата телеграма. В града да остане един батальон под разпореждане на командира на Н-ския полк, който командува бойния участък. Щадивът, подивът, всички военни учреждения да се изтеглят на гара Баранчев. За изпълнението да се донесе на начдива.

Подпис“

След десет минути по безмълвните улици на градеца профуча мотоциклет, блестейки с окото на ацетиленовия си фенер. С пуфтене спря пред вратата на революционния комитет. Мотоциклетистът подаде телеграма на председателя на революционния комитет Долинник. И хората се разтичаха. Специалната рота се строяваше. След час из града затракаха каруци, натоварени с имуществото на революционния комитет. На Подолската гара ги товареха във вагони.

Като изслуша телеграмата, Серьожа изтича след мотоциклетиста.

— Другарю, мога ли да дойда с вас до гарата? — попита той шофьора.

— Седни отзад, само се дръж по-здраво.

На десетина крачки от вагона, вече прикачен към състава, Серьожа обгърна раменете на Рита и чувствувайки, че губи нещо скъпо, безценно, зашепна:

— Сбогом, Рита, скъпа моя другарко! Ние пак ще се срещнем, само ти не ме забравяй.

Той с ужас почувствува, че ей сега ще се разплаче. Трябваше да си върви. Нямайки повече сили да говори, той само стискаше ръката й до болка.

Утрото завари града и гарата пусти, осиротели. Изсвириха като за прощаване локомотивите на последния влак и зад гарата, от двете страни на пътя, залегна защитната верига на батальона, който бе оставен в града.

Капеха жълтите листа, дърветата оголяваха. Вятърът подхващаше свитите листенца и бавно ги търкаляше по пътя.

Облечен в червеноармейски шинел, целият накачен с платнени торбички с патрони, Серьожа заемаше с десетина червеноармейци кръстопътя до захарната фабрика. Чакаха поляците.

Автоном Петрович почука на съседа си Герасим Леонтиевич. Той, още необлечен, надникна през отворената врата:

— Какво има?

Сочейки червеноармейците, които с пушки на нож вървяха по улицата, Автоном Петрович намигна на приятеля си:

— Отиват си.

Герасим Леонтиевич го погледна угрижено:

— Знаете ли какъв е гербът на поляците?

— Мисля, че е едноглав орел.

— Къде да го намерим?

Автоном Петрович се зачеса ожесточено по тила.

— Какво им е на тях — каза той след кратко размисляне, — вдигнаха се и си отидоха. А ти си блъскай главата как да се приспособяваш към новата власт.

Бързо тракаща картечница наруши тишината. На гарата неочаквано засвири локомотив и оттам гръмна тежко оръдие. С писък и стон високо в небето пробиваше въздуха тежък снаряд. Падна на пътя зад фабриката и обви в сивосинкав дим крайпътните храсти. Навъсени червеноармейски вериги мълком отстъпваха по улицата, като се оглеждаха час по час.

По страната на Серьожа леко студенееше отронена сълзица. Бързо я изтри и се озърна — дали не бяха забелязали другарите му. Не, никой не видя.

До Серьожа вървеше високият, слаб Антек Клопотовски от бичкиджийницата. Пръстите му са върху спусъка на пушката. Антек е мрачен, загрижен. Очите му срещат очите на Серьожа и Антек издава скритите си мисли:

— Има да преследват нашите, особено моите… „Поляк — ще кажат, а тръгнал против полските легиони…“ Ще изпъдят стария от бичкиджийницата и ще го нашибат с камшик. Казах му аз да тръгне с нас, но тате не намери сили да напусне семейството. Ех, проклетниците, веднъж да се срещнем с тях! — И Антек нервно поправи смъкналия се над очите му червеноармейски шлем.

„… Прощавай, родно градче, неугледно, кално, с некрасиви къщички, с неравно шосе! Прощавайте, близки, прощавай, Валя, прощавайте, другари, минали в нелегалност! Настъпват чуждите, свирепи, безпощадни белополски легиони.“

Работниците от депото в одимени от мазута рубашки изпращаха с тъжен поглед червеноармейците.

— Ние пак ще дойдем, другари! — извика развълнуван Серьожа.

[1] Подив — политотдел на дивизия. ↑

[2] Уком — уезден комитет. ↑

[3] Опродкомдив — специална продоволствена дивизионна комисия. ↑

[4] Комбриг — бригаден командир. ↑

[5] Пилсудски — глава на полската буржоазна държава (1918–1922). ↑

[6] Комбед — комитет на бедността. ↑

Осма глава

Смътно проблясва реката в утринната здрачевина и шурти по крайбрежните огладени камъчета. Към бреговете си реката е спокойна, повърхността й изглежда неподвижна, а цветът й е сив и проблясва. По средата е тъмна, неспокойна, вижда се как се движи, бърза надолу. Хубава, величествена река. За нея Гогол написа своето ненадминато „Чуден е Днепър…“. Стръмно се спуща към водата високият десен бряг. Като планина е надвиснал той над Днепър, сякаш внезапно стъписал се пред широката река. Долу левият бряг е цял в пясъчни плешивини. Днепър ги оставя след пролетните разливи и се прибира в коритото си.

Петима души като един човек са залегнали в земята, в тесен окоп край реката, до тъпоносата „Максимка“. Това е предният „секрет“ на Седма стрелкова дивизия. До картечницата с лице към реката е залегнал ребром Серьожа Брузжак.

Вчера, изтощени от безкрайните схватки, помитани от ураганния огън на полската артилерия, отстъпиха от Киев. Минаха на левия бряг. Укрепиха се.

Но отстъплението, големите загуби и най-сетне превземането на Киев от противника подействува тежко на бойците. Седма дивизия героично си пробиваше път през обкръжението, мина през горите и като излезе на железопътната линия при гара Малин, с яростен удар разпръсна заелите гарата полски части, отблъсна ги в гората и освободи пътя за Киев.

Сега, след загубването на града-хубавец, червеноармейците бяха мрачни.

Поляците заеха малък участък на левия бряг, край железопътния мост, като отблъснаха червените части от Дарница.

Но въпреки всички усилия не можаха да напреднат, посрещнати от яростни контраатаки.

Гледа Серьожа как бяга реката и не може да не мисли за вчерашния ден.

Вчера на обед, обхванат от общата ярост, посрещаше белополяците с контраатака, вчера за пръв път се срещна гърди с гърди с един голобрад легионер. Той летеше насреща му, насочил пушката си с дълъг като сабя френски щик, тичаше със заешки скокове и крещеше нещо несвързано. За част от секундата Серьожа видя очите му, разширени от ярост. Още миг — и Сергей удари с края на щика щика на поляка. И лъскавото френско острие беше отхвърлено встрани. Полякът падна…

Ръката на Сергей не трепна. Той знае, че пак ще убива, той, Сергей, който може да обича тъй нежно, тъй здраво да пази дружбата. Той не е лошо момче, не е жесток, но знае, че с дива омраза са тръгнали срещу родната република тия изпратени от световните паразити, излъгани и надъхани със злоба войници.

И той, Сергей, убива, за да приближи деня, когато хората няма вече да се убиват.

Парамонов го дърпа за рамото:

— Ще отстъпваме, Сергей, скоро ще ни забележат.

Вече година, откак Павел Корчагин кръстосваше родната земя ту на тачанка, ту на оръдеен предник, ту на сиво с откъснато ухо конче. Възмъжа, укрепна. Порасна в страданията и несгодите.

Успя да зарасне кожата, протрита до кръв от тежкия патронташ, и вече не се заличаваше грапавината на мазолите от ремъка на пушката.

Много страшни неща видя Павел през тая година. Заедно с хиляди други бойци като него, окъсани, в дрипи, но обзети от неугасващия пламък на борбата за властта на своята класа, той обходи надлъж и шир своята родина и само на два пъти се откъсна от урагана.

Първия път поради раняване в бедрото, втория — през ледения февруари на двадесета година се замята в тежък, изгарящ тифус.

По-страшно от полските картечници косеше въшливият тифус редиците на полковете и дивизиите от Дванадесета армия. Армията се разгърна на огромно пространство, почти през цяла Северна Украйна, като преграждаше на поляците пътя за по-нататъшното придвижване напред. Щом се пооправи, Павел се върна в частта си.

Сега полкът заемаше позиции при гара Фронтовка, на разклонението, което води от Казатин за Уман.

Гарата беше в гората. Малко здание, дето се бяха приютили жителите на разрушените, изоставени къщички. Стана невъзможно да се живее в тия места. Вече трета година ту затихваха, ту пламваха боеве. Кого ли не посрещна Фронтовка през това време!

Пак назряваха големи събития. Докато Дванадесета армия, страшно оредяла, отчасти дезорганизирана, отстъпваше под натиска на полските армии към Киев, пролетарската република готвеше съкрушителен удар на опиянените от победния си марш белополяци.

От далечния Северен Кавказ с безпримерен във военната история поход се прехвърляха в Украйна калените в боевете дивизии на Първа конна армия. Четвърта, Шеста, Единадесета и Четиринадесета кавалерийска дивизия се приближаваха една след друга към района на Уман, дето се групираха в тила на нашия фронт, като по пътя към решителните битки помитаха махновските банди. Шестнадесет хиляди и петстотин саби, шестнадесет хиляди и петстотин обгорени от степния зной бойци.

Цялото внимание на висшето червено командуване и на командуването на югозападния фронт беше насочено към това, този подготвян решителен удар да не бъде париран от хората на Пилсудски. Щабът на републиката и фронтовете пазеше грижливо групировката на тази конна маса.

Активните действия на Уманския участък бяха преустановени. Непрекъснато тракаха преките телеграфни линии между Москва и щаба на фронта — Харков, а оттук — към щабовете на Четиринадесета и Дванадесета армия. Върху тесните телеграфни лентички се отбелязваха морзовите знаци на шифровите заповеди: „Не допускайте да привлече вниманието на поляците групировката на Конната армия.“ Ако все пак някъде се завързваха по-силни боеве, това ставаше само там, дето придвижването на поляците заплашваше да въвлече в бой дивизии от конницата на Будьони.

Пламъците на накладения огън се люлеят като червени парцали. Димът се издига нагоре като спирала от кафяви пръстени. Дребните мушици не обичат пушека, те летят в бърз рояк — стремителни, подвижни. По-надалеч около огъня като ветрило са се излегнали бойците. Огънят обагря лицата им в бакърен цвят.

В синкавата пепел на огъня се топлеха войнишките канчета. В тях кипи вода. Изпод горящия пън се подаде лукавото езиче на пламъка и близна с крайчеца си нечия рошава глава. Главата се дръпна и измърмори недоволно:

— Тю, дявол!

Наоколо се засмяха.

Възрастен червеноармеец със сукнена рубашка, с подстригани мустаци, който току-що проверяваше на светлината от огъня дулото на пушката, прогърмя:

— Вижте, момчето се захласнало в науката и не усеща огъня.

— Ей, Корчагин, я ни разправи какво четеш.

Младият червеноармеец опипа с ръка кичура опърлена коса и се усмихна:

— Това се казва книжка, другарю Андрошчук. Откакто ми е попаднала в ръцете, не мога да се откъсна от нея.

Съседът на Корчагин, чипонос момък, който грижливо се беше заел да кърпи ремъка на паласката си, откъсна със зъби дебелия конец и попита любопитно:

— А за какво се разправя в нея? — И като намотаваше около втикнатата в шлема игла останалия конец, прибави: — Много ме интересува, ако е за любов.

Наоколо се разсмяха. Матейчук вдигна ниско подстриганата си глава, примижа ехидно с хитрото си око и се обърна към момъка:

— Защо не, Середа, любовта е хубаво нещо. Ти си красиво момче, цяла картинка. Дето и да спрем, момичетата си съдират подметките да тичат подире ти. Само имаш един малък дефект — носът ти е вирнат. Но това може да се поправи. Като окачиш на върха на носа си една десетфунтовка на Новицки[1], за една нощ ще го изтегли надолу.

От кикотенето вързаните за картечните тачанки коне изплашено изпръхтяха.

Середа се обърна лениво.

— Работата не е в хубостта, а в кратуната — изразително се чукна той по челото. — А ти — езикът ти жули като коприва, ама си тъп като пън и ушите ти са магарешки.

Отдельонният Татаринов възпря готовите да се счепкат другари:

— Хайде, хайде, момчета, какво се заяждате! Я по-добре Корчагин да прочете нещо, ако си заслужава.

— Карай, Павлушка, карай! — развикаха се от всички страни.

Корчагин премести седлото по-близо до огъня, седна върху него и разтвори върху колената си малка дебела книжка.

— Тази книга, другари, се казва „Стършел“. Взех я от военкома на батальона. Много ми действува тази книжка. Ако седите мирно, ще ви чета.

— Карай! Дадено! Никой няма да пречи.

Когато към огъня незабелязано се приближи полковият командир, другарят Пузиревски, придружен от комисаря, той видя единадесет чифта очи, неподвижно вперени в четеца.

Пузиревски се обърна към комисаря и посочи групата с ръка:

— Ето половината от разузнавачите на полка. Имам четирима души съвсем зелени комсомолци, но всеки струва колкото един добър боец. Ето тоя, дето чете, и онзи другият, видиш ли го — очите му са като на вълче, — туй са Корчагин и Жарки. Те са приятели. Но между тях съществува една постоянна скрита ревност. По-рано Корчагин беше при мен пръв разузнавач. Сега той има твърде опасен конкурент. Ето, виж, и в момента провеждат неусетно политпросвета, а влиянието им е твърде голямо. За тях е измислена хубава дума — „Млада гвардия“.

— Политрукът[2] на разузнаването ли чете? — попита комисарят.

— Не. Политрук е Крамер.

Пузиревски подкара коня напред.

— Здравейте, другари! — извика той високо.

Всички се обърнаха. Командирът скочи леко от седлото и се приближи към насядалите.

— Греем ли се, приятели? — запита той с широка усмивка и мъжественото му лице с малко тесни, монголски очи изгуби суровостта си.

Посрещнаха командира приветливо, приятелски, като добър другар. Военкомът не слезе от коня, защото имаше намерение да продължи по-нататък.

Като дръпна назад кобура с маузера, Пузиревски седна при седлото до Корчагин и предложи:

— Ще запушим ли? Падна ми хубав тютюн.

Запали си цигара и се обърна към комисаря:

— Ти заминавай, Доронин, аз ще остана. Ако потрябвам в щаба, обадете ми.

След като Доронин си отиде, Пузиревски се обърна към Корчагин с предложението:

— Чети по-нататък, и аз ще послушам.

Павел дочете последните страници, сложи книгата на коленете си и се загледа замислено в пламъка.

Няколко минути никой не пророни дума. Всички се намираха под впечатлението от смъртта на Стършел.

Смучейки цигарата, Пузиревски очакваше размяна на мнения.

— Тежка история — прекъсна мълчанието Середа. — Има, значи, на света такива хора. Никой не би издържал това, но когато човек е тръгнал за идея, така става то.

Говореше с видимо вълнение. Книгата беше му направила голямо впечатление.

Андрюша Фомичев, обущарски калфа от Белая церков, извика с негодувание:

— Да ми падне тоя ксендз, дето му е пъхнал кръста в устата, бих го ликвидирал веднага, проклетника!

Андрошчук побутна с пръчка котелката по-близо до огъня и каза убедено:

— Да умираш, когато знаеш за какво, туй е особено нещо. Тогава човек получава и сила. Задължително е дори да се умира с търпение, ако чувствуваш правдата в себе си. Оттук идва и геройството. Познавах едно момче. Казваше се Порайка. Та той, когато белите го пипнаха в Одеса, се спусна като бесен върху цял взвод. Преди да го стигнат с щиковете, хвърли под краката си бомба. Сам стана на парчета и от белите сума повали наоколо. А да видиш — нищо човек. Ето за него никой не е писал книжка, а заслужава. Знаменит народ има между нас.

Разбърка чая в котелката с лъжица, сви устни, за да го опита, и продължи:

— А има и кучешка смърт. Нечиста смърт, без чест. Когато се биехме при Изяславл — един такъв старинен град, строен още при князете… на река Горин. Има там един полски манастир, непристъпен като крепост. Та се вдигнахме право там. Във верига се промъквахме през кривите улички. Десният ни фланг се заемаше от латвийци. Излизаме ние, значи, на шосето и какво да видим: стоят три коня пред една градина, привързани към стобора, оседлани.

Викаме си, разбира се: пипнахме полячета. Спуснахме се десетина души в дворчето. С голям маузер в ръка напред цепи командирът на тяхната латвийска рота.

Добрахме се до къщата, вратата отворена. И хайде вътре. Мислехме, че са поляци, а излезе обратното. Тук се разпореждаше наш разезд. Бяха ни изпреварили. Гледаме, става тука нещо нередно. Фактът е налице: изнасилват жена. Живяло там полско офицерче. И те, значи, притиснали жена му на земята. Като видя всичко това, латвиецът викна нещо на своя език. Хванаха ония тримата и ги измъкнаха на двора. Наши, руси, бяхме само двама, останалите бяха латвийци. Командирът им се казваше Бредис. Макар и да не разбирам от езика им, но виждам, работата е ясна: ще ги пратят на оня свят. Здрав народ са тия латвийци, същински кремък. Довлякоха те ония до каменната конюшня. Край, мисля си, сигурно ще ги пречукат. А единият от тях, от уловените де, се случи такъв един здравеняк, иде ти да го халосаш по мутрата, дърпа се, не се дава. Псува до седмо коляно. За една фуста, казва, да ти теглят куршума! Другите също искат милост.

Студени тръпки ме побиха от всичко това. Тичам при Бредис и казвам: „Другарю ротен командир, нека ги съди трибуналът. Защо ще си цапаш ръцете с кръвта им? В града боят не е свършил, а ние тук се разправяме с тия.“ Че като се обърна към мен, съжалих за думите си. Очите му като на тигър. Тикна маузера в зъбите ми. Седем години воювам, бре, лоша работа, уплаших се. Виждам, ще ме застреля, без много да му мисли. Викна ми по руски. Едвам го разбирам: „Знамето е боядисано с кръв, а тия са позор за цялата армия. Бандитът заплаща със смъртта си.“

Не издържах, изтичах на улицата, а зад мене — стрелба. Свършено, мисля си. Когато тръгнахме във верига, градът беше вече наш. Ето на какво се получи. Пукнаха хората като кучета. Разездът беше от ония, които се бяха присламчили към нас при Мелитопол. Бяха служили попреди при Махно, народ — сбирщина.

Сложил котелката до краката си, Андрошчук почна да развързва торбата с хляба.

— Току се завърти около нас някаква такава смет… Отде ще знаеш що за хора са. Уж също за революцията се борят. После калят всинца ни. А беше тежко да се гледа. Още не мога да го забравя — завърши той и се зае с чая.

Конните разузнавачи заспаха едва късно през нощта. Спящият Середа изпущаше трели през носа си. Пузиревски спеше, сложил глава на седлото, а политрукът Крамер записваше нещо в бележника си.

На другия ден, като се върна от разузнаване, Павел върза коня за дървото и извика при себе си Крамер, който току-що бе допил чая си:

— Слушай, политрук, какво ще кажеш за това: смятам да се прехвърля в Първа конна. Тях ги чакат тежки боеве. Та да не е събран толкова народ за веселба! А ние тук ще има да тъпчем все на едно място.

Крамер го погледна учуден:

— Как ще се прехвърлиш? Червената армия да не ти е забавление? На какво прилича това! Ако всички почнем да прескачаме от една част в друга, къде ще му излезе краят?

— Не е ли все едно къде ще воюваш? — прекъсна Корчагин Крамер. — Тук или там? Нали не дезертирам в тила?

Крамер запротестира категорично:

— А дисциплината според теб какво е? Виж, Павел, всичко ти е на място, само с анархията не си се оправил още. Хрумне ли ти нещо, правиш го. А партията и комсомолът са изградени върху желязна дисциплина. Партията стои над всичко. И всеки трябва да бъде не там, дето иска, а там, дето е нужен. Пузиревски отказа ли да те премести? Значи, точка.

Високият слаб Крамер с жълтеникаво лице се закашля от вълнение. Здраво бе заседнал оловният печатарски прах в дробовете му и често на страните му пламваше нездрава червенина.

Когато Крамер се успокои, Павел каза тихо, но твърдо:

— Всичко това е право, но ще се прехвърля при будьоновците и толкова.

На другия ден вечерта Павел го нямаше вече край огъня.

В съседното селце, на могилката край училището, бяха се събрали в широк кръг конници. На задния край на тачанката, килнал фуражка на самия тил, един здравеняк будьоновец измъчваше хармониката. И тя ръмжеше в ръцете му, като бъркаше такта, а в кръга бъркаше лудешкия гопак юначага-кавалерист в широк червен брич.

На тачанката и по съседните плетища бяха се покатерили любопитни моми и селски момци да погледат буйните играчи от току-що влязлата в селото им кавалерийска бригада.

— Карай, Топтало! Тъпчи земята! Ей, огън момче, братле! Хармонистът, по-живо!

Но грамадните пръсти на хармониста, които можеха да извият подкова, тежко се движеха по клавишите.

— Махно претрепа Афанасий Кулябко — каза със съжаление един загорял кавалерист, — а момчето беше хармонист и половина. В ескадрона вървеше на десния фланг. Жалко за него. Добър боец беше, пък и хармонист един път.

В кръга стоеше Павел. Чул последните думи, той си проби път към тачанката и сложи ръка върху меховете. Хармониката млъкна.

— Какво искаш? — изгледа го накриво хармонистът.

Топтало спря играта. Наоколо се чуха недоволни гласове:

— Какво има, защо секна?

Павел протегна ръка към ремъка:

— Дай. Ще се опитам да посвиря.

Будьоновецът погледна недоверчиво непознатия червеноармеец и нерешително почна да снема ремъка от раменете си.

С привичен жест Павел метна хармониката на коляното си. Като ветрило разгърна вълнистия мях и богати, мощни звуци се разляха, като ту заглъхваха, ту отново екваха с цялата мощ на хармониката:

Ех, ябълчице моя,

къде се търкаляш?

Ще попаднеш в губчеката,

не ще се завърнеш.

Топтало подзе бързо познатия мотив. И размахал ръце като птица, се понесе в кръга, като правеше невероятни фигури, пляскаше се юнашки по кончовете на ботушите, по коленете, по врата, по челото, оглушително с длан по подметките и най-сетне по отворената уста.

А хармониката го шибаше, гонеше го в буен, опияняващ ритъм и Топтало се въртеше в кръга като фърфалак, приклякваше и викаше запъхтян:

— Их, ах, их, ах!

На 5 юни 1920 година след няколко кратки ожесточени боеве Първата конна армия на Будьони проби полския фронт между Трета и Четвърта полска армия, като разгроми преградилата пътя й кавалерийска бригада на генерал Савицки, и се отправи по посока на Ружин.

За да ликвидира пробива, полското командуване с трескава бързина създаде ударна група. Пет бронирани гъсеници-танкове, току-що свалени от платформите на гара Погребишче, бързаха към мястото на боя.

Но конната армия заобиколи Зарудници, отдето се готвеше ударът, и се яви в тила на полските армии.

По петите на Първа конна се спусна кавалерийската дивизия на генерал Корницки. Беше й заповядано да удари в тил Първа конна армия, която по мнение на полското командуване трябваше да се насочи към най-важния стратегически пункт в тила на поляците — Казатин. Но това не облекчи положението на белополяците. Макар на другия ден да запушиха дупката, пробита на фронта, и фронтът зад Конната армия се затвори, в тила им се оказа мощен конен колектив, който, след като унищожи тиловите бази на противника, трябваше да се хвърли срещу киевската група на поляците. По пътя на своето придвижване конните дивизии унищожаваха малките железопътни мостове и разрушаваха железопътните линии, за да лишат поляците от пътища за отстъпление.

Получил от пленниците сведения, че в Житомир се намира щабът на армията — всъщност там беше дори щабът на целия фронт, — командирът на Конната армия реши да завземе важните железопътни възли и административни центрове Житомир и Бердичев. На седми юни сутринта към Житомир вече препускаше Четвърта кавалерийска дивизия.

В един от ескадроните на мястото на убития Кулябко на десния фланг препускаше Корчагин. Той беше приет в ескадрона по колективна молба на бойците, които не искаха да изпуснат такъв знаменит хармонист.

Разгърнаха се като ветрило край Житомир, без да задържат буйните коне, и заискриха на слънцето с блестящите като сребро саби.

Запъшка земята, конете задишаха тежко, бойците се надигнаха върху стремената.

Бързо-бързо препускаше под краката им земята. И големият град с градините бързаше срещу дивизията. Прекосиха първите градини, втурнаха се в центъра и страшно, ужасяващо като смърт „напред“ разтърси въздуха.

Зашеметените поляци почти не оказваха съпротива. Местният гарнизон беше смазан.

Корчагин летеше, приведен към шията на коня. До него препускаше на вран тънкокрак кон Топтало.

Храбрият будьоновец пред очите на Павел разсече с неумолим удар един неуспял да се прицели легионер.

С хръскане тропаха по камъните на паважа подкованите копита. И изведнъж на кръстопътя — картечница — тъкмо на средата, а над нея наведени трима в сини мундири и четириъгълни конфедератки. Четвъртият, със златен шнур на яката, като видя препускащите, насочи напред ръка, в която държеше маузер.

Нито Топтало, нито Павел можаха да задържат конете и налетяха право върху картечницата, в ноктите на смъртта. Офицерът стреля в Корчагин… Не улучи… Като врабче писна куршумът край бузата му и блъснат от гърдите на коня, поручикът падна ничком, удряйки глава о камъните.

В същия миг картечницата се закикоти диво, с трескава бързина. И падна Топтало с враното си конче, ужилен от десетки оси.

Конят на Павел се изправи на задните си крака, пръхтейки изплашено, с един скок над повалените пренесе ездача си право при хората до картечницата и сабята, описала искряща дъга, се впи в синия квадрат на фуражката.

Сабята отново полетя във въздуха, готова да се стовари върху другата глава. Но буйният кон отскочи настрана.

Като луда планинска река се изля на кръстопътя ескадронът и десетки саби засвяткаха във въздуха.

Дългите тесни коридори на затвора се огласиха от викове.

Килиите, претъпкани от хора с измъчени, изтощени лица, са развълнувани. В града се води бой — нима може да се повярва, че свободата иде, че това са незнайно откъде втурнали се наши?

Стреля са вече на двора. Из коридорите тичат хора. И изведнъж родното, неизразимо родното: „Другари, излизайте!“

Павел дотича до затворената врата с малко прозорче, в което бяха вперени десетки очи. Яростно удари ключалката с приклада. Втори, трети път!

— Чакай, ще я разбия с бомба — спря го Миронов и извади от джоба си граната.

Взводният Цигарченко изтръгна гранатата от ръцете му:

— Стой, да не си луд! Ей сега ще донесат ключовете. Дето не може да се разбива, ще отворим с ключ.

По коридора вече водеха пазачите, като ги побутваха с наганите. Коридорът се изпълваше с окъсани, немити, обзети от безумна радост хора.

Разтворил широко вратата, Павел се втурна в килията:

— Другари, вие сте свободни! Ние сме будьоновци, нашата дивизия завзе града.

Някаква жена с влажни от сълзи очи се хвърли към Павел, прегърна го като син и зарида.

По-скъпо от всички трофеи, по-скъпо от победата беше за бойците от дивизията освобождаването на пет хиляди седемдесет и един болшевики, натъпкани от белополяците в каменните кутийки и очакващи разстрела или бесилката, и две хиляди политработници от Червената армия. За седем хиляди революционери непрогледната нощ се превърна изведнъж в ясен, слънчев, топъл юнски ден.

Един от затворниците, с жълто като лимонова кора лице, се хвърли радостно към Павел. Беше Самуил Лехер, печатарски работник от Шепетовка.

Павел слушаше разказа на Самуил. Лицето му просто посивя. Самуил разказваше за кървавата трагедия в родния градец и думите му падаха в сърцето като капки разтопен метал:

— Арестуваха ни през нощта всички отведнъж, издаде ни негодник-провокатор. Попаднахме до един в лапите на военната жандармерия. Биха ни, Павел, страшно. Аз се мъчих по-малко от другите: още при първите удари паднах полумъртъв на пода, но другите бяха по-издръжливи. Нямаше какво да крием. Жандармерията знаеше всичко по-добре от нас. Знаеше всяка наша стъпка.

И как да не знае, когато между нас е имало предател! Нямам думи да ти разкажа за тия дни. Ти, Павел, познаваш мнозина: Валя Брузжак, Роза Грицман от околийския град, още съвсем момиченце, хубаво седемнадесетгодишно момиче, с такива едни доверчиви очи, после Саша Буншафт, нали го знаеш, също наш словослагател, такова едно весело момче, винаги рисуваше карикатури на господаря. Та, значи, той, после двамата гимназисти Новоселски и Тужиц. И тях ги знаеш. А другите бяха все от околийския град и от градчето. Бяха арестувани всичко двайсет и девет души, между тях шест жени. Всички бяха зверски измъчвани. Валя и Роза изнасилиха още първия ден. Гаврили се, мръсниците, кой както си иска. Полумъртви ги дотътраха в килиите. След това Роза започна да си говори сама, а след няколко дни съвсем се побърка.

Не вярваха в лудостта й, мислеха, че е симулантка и при всеки разпит я биеха. Страшно беше да я гледаш, като я разстрелваха. Лицето й беше черно от побоите, очите диви, безумни — същинска бабичка.

Валя Брузжак се държа добре до последния момент. Те умряха като истински бойци. Не знам къде намираха тия сили, но нима може да се опише, Павел, смъртта им? Не може да се опише. Смъртта им бе по-ужасна от всички думи… Брузжак беше замесена в най-опасното: тя държеше връзка с радиотелеграфистите от полския щаб. Бяха я пращали в околията за свръзка и у нея при обиска намерили две бомби и броунинг. Бомбите й предал същият тоя провокатор. Всичко беше така нагласено, че да я обвинят в намерение да хвърли щаба във въздуха.

Ех, Павел, не мога да говоря за последните им дни, но щом настояваш, ще ти кажа. Военнополевият съд реши: Валя и други двама на обесване, останалите другари — на разстрел.

Полските войници, сред които провеждахме разяснителна работа, бяха осъдени два дена преди нас.

Младият ефрейтор, радиотелеграфистът Снегурко, който бе работил преди войната като електромонтьор в Лодз, беше обвинен в измяна към родината и в комунистическа пропаганда сред войниците и осъден на разстрел. Той не подаде молба за помилване и беше разстрелян двайсет и четири часа след присъдата.

Валя бе извикана по делото му като свидетел. Тя ни разправи, че Снегурко признал, че е вършил комунистическа пропаганда, но решително отхвърлил обвинението за измяна към родината. „Моето отечество — казал той — е Полската съветска социалистическа република. Да, аз съм член на Полската комунистическа партия, мобилизираха ме насила. И аз отварях очите на такива като мене войници, докарани принудително от вас на фронта. Можете да ме обесите за това, но аз не съм изменял и няма да изменя на своето отечество. Само че нашите отечества са различни. Вашето е панско, а моето — работническо-селско. И в това мое отечество, което ще се създаде, дълбоко съм убеден в това, никой няма да ме нарече изменник.“

След присъдата вече ни държаха всички заедно. А преди изпълнението на смъртните присъди ни прехвърлиха в затвора. През нощта приготвиха бесилка срещу затвора, до болницата: при самата гора, малко по-настрана, край пътя, дето е насипът, избраха място за разстрелване; там изровиха и общ ров за нас.

Присъдата беше разгласена с обяви в града, всички знаеха, а изпълнението й поляците решиха да извършат публично, денем, та всеки да види и да се уплаши. И още от сутринта почнаха да подкарват хората от града към бесилката. Някои отиваха от любопитство, макар да им беше страшно, но отиваха. Пред бесилката — грамадна тълпа. Докъдето стига погледът — все човешки глави. Затворът, както знаеш, е ограден с дървена ограда. И тук, до затвора, издигнаха бесилката и ние чувахме шума на гласовете. Отзад на улицата поставиха картечница, събраха конната и пеша жандармерия от целия окръг. Цял батальон обкръжи градините и улиците. За осъдените на обесване изкопаха отделна яма пак тук, до самата бесилка. Ние очаквахме края мълчешком и само от време на време си разменяхме по някоя дума. Всичко си бяхме казали в навечерието, когато се и простихме. Само Роза шепнеше нещо неразбрано в единия ъгъл на килията, като говореше сама на себе си. Валя, измъчена от насилието и побоите, не можеше да ходи и повече лежеше. А комунистките от градчето, родни сестри, прегърнати, се прощаваха, но не издържаха и се разридаха. Степанов, от околията, млад момък, силен като същински борец, който при арестуването, защищавайки се, бе ранил двама стражари, настойчиво уговаряше сестрите: „Няма нужда от сълзи, другарки! Плачете тук, за да не плачете там. Няма защо да правите удоволствие на кръвожадните кучета. Все едно, за нас милост няма да има, и така и така трябва да умрем, поне да умрем достойно! Нека никой от нас да не пълзи на колене. Другари, помнете, трябва да умрем достойно.“

И ето дойдоха да ни изведат. Най-напред влиза Шварковски, началник на контраразузнаването — садист, бясно куче. Ако сам не изнасилвал, оставял стражарите да изнасилват, а сам се наслаждавал. Образуваха коридор от стражари по пътя от затвора до бесилката. И тия „канарчета“, както ги наричаха заради жълтите им акселбанти, стояха с голи саби.

Изблъскаха ни с приклади в двора на затвора, строиха ни по четирима, отвориха вратите и ни поведоха по улицата. Изправиха ни пред бесилката, за да можем да гледаме смъртта на другарите си, а после дойде и нашият ред. Бесилката — висока, скована от дебели греди. На нея висят три примки от дебели усукани въжета, площадката със стълбичката се опира на подвижно стълбче. Човешкото море шуми едва чуто, люлее се. Всички очи са вперени в нас. Познаваме близките си.

Малко по-далеч, на входната площадка, се е събрала полската шляхта, с бинокли, между тях има и офицери. Дошли са да видят как ще бесят болшевиките.

Снегът под краката е мек, гората е побеляла от него, дърветата като че са обсипани с памук, снежинките се въртят, падат бавно, топят се върху горещите ни лица и площадката е засипана със сняг. Всички сме почти разсъблечени, но никой не усеща студ, а Степанов дори не забелязва, че е само по чорапи.

Пред бесилката стоят военният прокурор и висшите чинове. Най-сетне изведоха от затвора Валя и ония двама другари, осъдени на обесване. Тримата вървяха хванати под ръка. Валя беше в средата, нямаше сили да върви, другарите я подкрепяха, а тя се мъчеше да върви твърдо, запомнила думите на Степанов: „Трябва да умрем достойно.“ Тя беше без палто, с плетена блузка.

На Шварковски очевидно не се хареса това, че вървяха под ръка, та ги блъсна. Валя каза нещо и за тази дума един конен стражар я шибна с всички сили с камшика по лицето.

В тълпата някаква жена се развика страшно, замята се с безумни викове, спусна се да разкъса веригата към осъдените, но я хванаха и завлякоха някъде. Навярно майката на Валя. Когато приближиха до бесилката, Валя запя. Никога не съм чувал такъв глас — с такава страст може да пее само тоя, който отива на смърт. Тя запя „Варшавянка“. Другарите й също подеха песента. Шибаха камшиците на конната стража, биеха ги с тъп бяс. Но те сякаш не усещаха ударите. Обезсилени ги повлякоха към бесилката като чували. Набързо прочетоха присъдата и почнаха да ги вдяват в клуповете. Тогава ние запяхме:

Напред, о парии презрени!…

Върху нас се нахвърлиха от всички страни; едва можах да видя как един войник с приклада си бутна стълбчето под площадката и тримата се загърчиха в примките…

На нас, десет души, едва пред самия разстрел ни прочетоха присъдата, в която смъртното наказание по генералска милост се заменяше с двайсет години каторга. Останалите шестнадесет души бяха разстреляни.

Самуил дръпна яката на рубашката, като че тя го душеше.

— Три дни висяха обесените. Пред бесилката ден и нощ стоеше часовой. После при нас в затвора доведоха нови арестувани. Те разправяха: „На четвъртия ден въжето на другаря Тоболдин, най-тежкия, се скъса и тогава снеха и останалите и ги заровиха на същото място.“

Но бесилката остана да стърчи през всичкото време. Ние я виждахме, когато ни караха насам. Тъй си стои с клуповете в очакване на нови жертви.

Самуил млъкна и устреми неподвижен поглед нейде в далечината. Павел не забеляза, че разказът бе свършил.

Той отчетливо си представи трите човешки тела, поклащащи се мълчаливо, със страшни, клюмнали настрани глави.

На улицата рязко засвири сбор. Тоя звук накара Павел да се опомни. Той каза тихо, едва чуто:

— Да се махнем оттук, Самуил!

По улицата, оградени с кавалерия, вървяха пленени полски войници. Пред вратите на затвора стоеше комисарят на полка и дописваше заповедта във военния си бележник.

— Вземете, другарю Антипов — предаде той записката на набития ескадронен командир. — Назначете разезд и всички пленници изпращайте към Новоград-Волински. Ранените да се превържат, да се качат в коли и да се изпратят в същата посока. Изведете ги двайсетина километра от града и нека се пръждосват. Нямаме време да се занимаваме с тях. И внимавайте, да няма никакви грубости по отношение на пленниците.

Павел се метна на седлото и се обърна към Самуил:

— Чу ли? Те бесят нашите, а ние да ги изпращаме при техните без грубости! Отде сили за това?

Полковият командир обърна към него глава и го загледа. Павел чу твърдите, сухи думи, които командирът на полка произнесе като на себе си:

— За жестоко отнасяне към обезоръжени пленници ще разстрелваме. Ние не сме бели!

И като се отдалечаваше от вратите, Павел си спомни последните думи от заповедта на реввоенсъвета[3], прочетена пред целия полк:

„Работническо-селската страна обича своята Червена армия. Тя се гордее с нея. Тя държи на знамето й да няма нито едно петно.“

— Нито едно петно — шепнат устните на Павел.

Докато Четвърта кавалерийска дивизия завзе Житомир, в околността на село Окуниново Двадесета бригада на Седма стрелкова дивизия, влизаща в състава на ударната група на другаря Голиков, форсира река Днепър.

Групата, съставена от Двадесет и пета стрелкова дивизия и от Башкирската кавалерийска бригада, получи заповед, като премине Днепър, да прекъсне железопътната линия Киев — Коростен при гара Ирша. С тази маневра се прерязваше едничкият път за отстъпление на поляците от Киев. Тук при преминаването на реката загина членът на шепетовската комсомолска организация Миша Левчуков.

Когато тичаха по люлеещия се понтонен мост, отсреща, откъм височината, със злобно съскане прелетя над главите им снаряд и разкъса водата на парцали. И в същия миг под лодката на понтона цопна Миша. Погълна го водата и не го върна назад, само русокосият червеноармеец Якименко, с фуражка с откъсната козирка, извика учуден:

— Що за дяволска работа! Миша отиде под водата, изчезна момчето, като че крава го лизна!

Той се поспря, вперил изплашено очи в тъмната вода, но отзад напираха други, сбутаха го:

— Какво зяпаш, глупак! Карай нататък!

Нямаше време да се мисли за другаря. И без това бригадата беше останала назад от другите, вече заели десния бряг.

А Серьожа узна за гибелта на Миша след четири дни, когато бригадата зае с бой гара Буча и обърната с фронт към Киев, отбиваше ожесточените атаки на поляците, които се опитваха да си пробият път към Коростен.

Във веригата до Серьожа залегна Якименко. Прекратил бясната стрелба, той с мъка отвори затвора на нагорещената пушка и привел глава към земята, се обърна към Серьожа:

— Пушката иска почивка като огъня!

От грохота на стрелбата Сергей едва го чу. Когато наоколо утихна малко, Якименко съобщи някак мимоходом:

— А пък другарят ти потъна в Днепър. Не забелязах дори как цопна във водата — завърши той и дръпна затвора с ръка, извади от паласката пачка и почна внимателно да я пъха в магазина.

Единадесета дивизия, която бе изпратена да превземе Бердичев, срещна в града ожесточената съпротива на поляците.

Из улиците се завърза кървав бой. Картечниците тракаха, преграждайки пътя на конницата. Но градът беше превзет и останките от разбитите полски армии се разбягаха. На гарата плениха цели влакови композиции. Но най-страшният удар за поляците беше избухването на един милион оръдейни снаряди — огневата база на полския фронт. В града стъклата на прозорците се сипеха като дребен чакъл и къщите трепереха от взривовете като картонени.

Ударът върху Житомир и Бердичев беше за поляците удар в тила и на два потока те бързо отстъпиха от Киев, като си пробиваха отчаяно път през железния обръч.

Павел престана да се чувствува като отделна личност. Всички тия дни бяха наситени с ожесточени сражения. Той, Корчагин, се стопи в масата и като всеки отделен боец, сякаш забрави думата „аз“ — остана само „ние“: нашият полк, нашият ескадрон, нашата бригада.

А събитията летяха с ураганна бързина. Всеки ден донасяше нещо ново.

Конната лавина на будьоновци нанасяше непрестанно удар след удар, разби и разстрои целия полски тил. Опиянени от победите, кавалерийските дивизии се хвърляха със страстна ярост в атаките за Новоград-Волински — сърцето на полския тил.

Отплиснати като вълна от стръмен бряг, те се отдръпваха и пак се хвърляха напред със страшното: „Ура!“.

Нищо не помогна на поляците: нито телените мрежи, нито отчаяната съпротива на гарнизона, заседнал в града. Сутринта на 27 юни, преминали в конен строй река Сулч, будьоновци нахлуха в Новоград-Волински, преследвайки поляците към градчето Корец. В същото време Четиридесет и пета дивизия мина река Сулч при Нови Миропол, а кавалерийската бригада на Котовски се хвърли срещу градчето Любар.

Радиостанцията на Първа конна приемаше заповедта на командуващия фронта да се прехвърли цялата конница за завземането на Ровно. Непреодолимото настъпление на червените дивизии гонеше поляците на разпокъсани, деморализирани, търсещи спасение групи.

Веднъж, изпратен от комбрига на гарата, дето имаше един брониран влак, Павка срещна точно човека, когото най-малко очакваше да види. Конят изкачи насипа галоп, Павел дръпна поводите пред първия вагон, боядисан в сив цвят. Бронираният влак беше страшен в своята непристъпност с черните гърла на оръдията, скрити в куполи. Около него се въртяха няколко изцапани с масло фигури, които повдигаха тежката стоманена завеса на колелетата.

— Как да намеря командира на бронирания влак? — попита Павел един червеноармеец с кожена куртка, който носеше кофа с вода.

— Ей го там — махна той с ръка по посока на локомотива.

Корчагин се спря до локомотива и попита:

— Кой е тук командирът?

Стегнат в кожа от глава до пети човек, със следи от шарка по лицето, се обърна към него:

— Аз!

Павел извади от джоба си писмото.

— Заповед от комбрига. Разпишете се на плика.

Сложил плика на коляното си, командирът се разписваше. Пред средното колело на локомотива се въртеше с масленка някаква фигура. Павел виждаше само широкия гръб, от джоба на кожените панталони стърчеше дръжката на наган.

— На̀, вземи разписката — подаде на Павел плика човекът с коженото облекло.

Павел хвана поводите, готов да потегли. Човекът край локомотива се изправи с целия си ръст и се обърна. И в същия миг Павел скочи от коня, като че го духна вятър.

— Артьом, братко!

Изцапаният цял с мазут машинист бързо остави масленката и прие в мечешката си прегръдка младия червеноармеец.

— Павка! Гиди, магаре! Ти си, значи! — извика той, не вярвайки на очите си.

Командирът на бронирания влак гледаше учуден тази сцена. Червеноармейците-артилеристи се смееха:

— Виж ти, срещнаха се братята.

На 19 август в района на Лвов Павел изгуби в боя фуражката си. Той спря коня, но пред него ескадроните вече бяха влезли в ожесточена схватка с полските вериги. Между къпиновите храсти летеше Демидов. Той префуча надолу към реката, като викаше:

— Убиха начдива[4]!

Павел трепна. Загина Летунов, героичният му начдив, другар с беззаветна смелост. Дива ярост обзе Павел.

Ударил с тъпото на сабята измъчения Дорчо с окървавена юзда, той се втурна в центъра на боя:

— Сечи мръсниците! Сечи ги! Бий полската шляхта! Убиха Летунов! — И слепешком, без да вижда жертвата, мушна някаква фигура със зелен мундир. Обзети от луда злоба за смъртта на начдива, момчетата от ескадрона изпосякоха взвода полски легионери.

Преследвайки бегълците, те излязоха на полето, но сега вече по тях стреляше една неприятелска батарея; шрапнелите разкъсваха въздуха, като заливаха със смърт всичко наоколо.

Пред очите на Павел пламна зелен магнезиев пламък, нещо тресна като гръм в ушите и притисна главата му като нажежено желязо. Страшно, непонятно се завъртя земята и почна да се обръща, наклонявайки се встрани.

Павел изхвърча от седлото като сламка и през главата на Дорчо падна тежко на земята.

И изведнъж настъпи нощ.

[1] Ръчната бомба на Новицки, тежка около 4 кг, за разкъсване на телени мрежи. ↑

[2] Политрук — политически ръководител. ↑

[3] Реввоенсъвет — революционен военен съвет. ↑

[4] Начдив — командир на дивизията. ↑

Девета глава

Октоподът има изпъкнало око, главата му е котешка, тялото — мътночервено, в средата зелено и прелива с ярки блясъци. Октоподът гъмжи с десетки пипала; те са като змийско кълбо, извиват се и люспите на кожата им отвратително шумят. Октоподът се движи. Той го вижда почти до очите си… Пипалата плъзнаха по тялото, те са студени и парят като коприва. Октоподът изважда жилото си и то се впива в главата като пиявица, свива се конвулсивно и изсмуква кръвта му. Той чувствува как кръвта се прелива от тялото му в набъбващото туловище на октопода… А жилото смуче, смуче и там, дето се е впило в главата, болката е непоносима.

Далече-далече някъде се чуват човешки гласове:

— Какъв е сега пулсът му?

И още по-тихо отговаря друг глас, женски:

— Пулсът му е сто тридесет и осем. Температурата му е тридесет и девет и пет. През всичкото време бълнува.

Октоподът изчезна, но болката от жилото остана. Павел чувствува: нечии пръсти докосват ръката му над китката. Той се мъчи да отвори очи, но клепачите му са толкова тежки, че няма сили да ги вдигне. Защо е тъй горещо? Изглежда, майка му е запалила печката. Но пак някъде говорят:

— Сега пулсът му е сто двайсет и две.

Той се мъчи да отвори клепачи. А вътре е огън. Душно.

Пие му се вода, как му се пие! Ей сега ще стане, ще се напие. Но защо не става? Иска да се помръдне само, но тялото му е чуждо, непослушно, не е неговото тяло. Ей сега майка му ще донесе вода. Той ще й каже: „Искам вода.“ Около него нещо мърда. Не се ли приближава пак октоподът? Ето го, ето червения цвят на окото му…

Отдалече се чува тих глас:

— Фрося, донесете вода!

„Чие е това име?“ — мъчи се да си спомни Павел, но от много усилия потъва в тъмнина. Изплува оттам и отново си спомни: „Пие ми се вода…“

Чува гласове:

— Май идва на себе си.

И вече по-ясно, по-близо нежен глас:

— Искате ли вода, болният?

„Нима съм болен или пък това не се отнася за мене? Та нали съм болен от тифус, ето каква е работата…“ И за трети път се мъчи да вдигне клепачи. Най-сетне успява. Първото, което усети в тясната цепнатинка на отварящото се око, беше някакво червено кълбо над главата, но него го скрива нещо тъмно, това тъмно се навежда към него и устните усещат твърдия край на чашата и влага, живителна влага. Вътрешният огън угасва.

Прошепна със задоволство:

— Сега ми е добре.

— Болният, виждате ли ме?

Пита онова тъмно, застанало над него, и като заспиваше вече, все пак успя да отговори:

— Не виждам, а чувам…

— Кой можеше да предположи, че ще оживее? А той, моля ви се, успя да издраска. Поразително здрав организъм. С право можете да се гордеете, Нина Владимировна. Вие буквално го върнахте към живота.

И женският развълнуван глас:

— О, много се радвам!

След тринадесетдневно безсъзнание Корчагин дойде на себе си.

Младото тяло не се остави да умре и силите му бавно се връщаха. Това беше втори живот, всичко изглеждаше ново, необикновено. Само главата лежеше неподвижно с непреодолима тежест в гипсовата кутия и нямаше сили да я помръдне от мястото й. Но усещането на тялото се върна и пръстите на ръката се свиваха и разпущаха.

Нина Владимировна, младши лекар в клиническата военна болница, прелистваше на малката масичка в квадратната си стая дебела тетрадка с лилави корици. С дребен, наклонен почерк там бяха нахвърляни кратки бележки:

„26 август 1920 година

Днес ни докараха от санитарния влак група тежко ранени. На леглото в ъгъла до прозореца сложиха червеноармеец с разбита глава. Той е едва на седемнайсет години. Предадоха ми връзка негови документи, намерени в джобовете му, сложени в плик, заедно с лекарските бележки. Казва се Корчагин, Павел Андреевич. Там имаше: оръфана членска карта № 967 от Украинския комунистически младежки съюз, изпокъсана червеноармейска книжка и препис от заповед по полк. В нея пишеше, че се изказва благодарност на червеноармееца Корчагин за смело изпълнено разузнаване. И записка, написана очевидно от ръката на стопанина:

«В случай че умра, моля другарите да пишат на роднините ми: град Шепетовка, депото, до шлосера Артьом Корчагин.»

Раненият е в безсъзнание от момента на удара от парче граната на 19 август. Утре ще го гледа Анатолий Степанович.

27 август

Днес прегледахме раната на Корчагин. Тя е много дълбока, пробита е черепната кост, от което е парализирана цялата дясна страна на главата. В дясното око има кръвоизлив. Окото е подуто.

Анатолий Степанович искаше да извади окото, за да избегне възпаление, но аз го убедих да не прави това, докато има още изгледи отокът да спадне. Той се съгласи.

Ръководеше ме изключително естетическо чувство. Ако момъкът оживее, защо да се обезобразява, като му се извади окото!

Раненият бълнува през всичкото време, мята се, около него трябва да има постоянно човек. Аз му отделям доста време. Много ми е жал за младостта му и искам да направя всичко възможно, за да го изтръгна от смъртта.

Вчера след смяната прекарах няколко часа в болничната стая; той е най-тежко раненият. Вслушвам се в бълнуванията му. Понякога бълнува тъй, като че разказва. Научавам много неща от живота му, но понякога страшно псува. Псувните му са ужасни. Болно ми е някак да слушам от него такива страшни псувни. Анатолий Степанович каза, че няма да издържи. Старецът мърмори сърдито:

«Не разбирам как могат да приемат в армията вчерашни деца! Това е възмутително.»

30 август

Корчагин и до днес не е дошъл в съзнание. Той лежи в специалната стая, за умиращите. Край него почти неотлъчно седи санитарката Фрося. Оказа се, че тя го познава. Работили са някога заедно. С какво топло внимание се отнася тя към тоя болен! Сега и аз чувствувам, че положението му е безнадеждно.

2 септември

Единадесет часът вечерта. Днес е забележителен ден за мене. Моят болен Корчагин дойде на себе си, оживя. Прескочи трапа. Последните два дни не си ходих у дома.

Не мога да изкажа колко съм щастлива, че е спасен още един. Една смърт по-малко в нашата стая. Най-радостното в тежката ми работа е оздравяването на болните. Те се привързват към мене като деца.

Дружбата им е искрена и проста и когато се разделяме, понякога дори плача. Малко е смешно, но така е.

10 септември

Днес написах първото писмо на Корчагин до близките му. Писа, че е леко ранен, че скоро ще оздравее и ще иде при тях; той изгуби много кръв, бледен е като платно и е още много слаб.

14 септември

Корчагин се усмихна за пръв път. Усмивката му е хубава. Обикновено е сериозен не за годините си. Поправя се поразително бързо. С Фрося са приятели. Аз често я виждам до леглото му. Тя очевидно му е разправила за мен, разбира се, прехвалила ме е и болният ме посреща с едва забележима усмивка. Вчера ме попита:

— Какви са тия черни петна по ръката ви, другарко доктор?

Аз не му казах, че това са следи от пръстите му, които до болка стискаха ръката ми при бълнуването.

17 септември

Раната на челото на Корчагин изглежда добре. Нас, лекарите, ни поразява това наистина безкрайно търпение, с което раненият понася превръзките.

Обикновено в такива случаи има много пъшкания и капризи. А този мълчи и когато мажат с йод отворената рана, се изопва като струна. Често губи съзнание, но изобщо през всичкото време не е издал нито стон.

Вече всички знаят: ако Корчагин пъшка, значи, изгубил е съзнание. Отде това упорство у него? Не знам.

21 септември

За пръв път изведоха Корчагин с количка на големия балкон на болницата. С какво око гледаше градината, колко жадно дишаше свежия въздух! На увитата му с марля глава е отворено само едното око. И това око, блестящо, живо, гледаше света така, като че го виждаше за първи път.

26 септември

Днес ме извикаха в приемната, дето ме чакаха две момичета. Едната беше много хубава. Те помолиха да им разреша да видят Корчагин. Наричаха се Тоня Туманова и Татяна Бурановска. Името на Тоня ми е известно. Корчагин го повтаряше понякога в бълнуването. Разреших свиждането.

8 октомври

Корчагин се разхожда за пръв път самостоятелно в градината. Той неведнъж ме пита кога ще го изпишем. Отговорих му, че скоро. Двете приятелки идват при болния всеки приемен ден. Сега знам защо той не пъшкаше и въобще не пъшка. На въпроса ми той отговори:

— Четете романа «Стършел», тогава ще разберете.

14 октомври

Изписахме Корчагин. Разделихме се много сърдечно, снехме превръзката от окото, остана само на челото. Окото ослепя, но външно видът му е нормален. Беше ми много мъчно да се разделя с този добър другар.

Така е винаги: оздравяват и ни напущат, за да не се срещнем може би никога вече. На прощаване каза:

— По-добре да беше ослепяло лявото — как ще стрелям сега?

Той още мисли за фронта.“

Първите дни след изписването от лазарета Павел живя у Бурановски, дето беше отседнала и Тоня.

Той веднага се опита да въвлече Тоня в общата работа. Покани я на градското събрание на комсомола. Тоня се съгласи, но когато излезе от стаята, дето се обличаше, Павел прехапа устни. Тя беше облечена твърде изящно, преднамерено изискано, и той не се решаваше да я води при събратята си.

Тогава стана и първото им спречкване. На въпроса му защо се е облякла така, тя отвърна обидено:

— Никога не съм се приспособявала към общия тон; ако ти е неудобно да вървиш с мен, аз ще остана.

А тогава в клуба му беше тежко да я гледа тъй издокарана между избелелите рубашки и блузки. Другарите му приеха Тоня като чужда. Тя чувствуваше това и гледаше всички презрително и предизвикателно.

Секретарят на комсомола на товарното пристанище, носачът Панкратов, плещест момък в груба брезентена рубашка, извика Павел настрана. Погледна го недружелюбно и като изгледа накриво Тоня, каза:

— Ти ли си довел тук тая хубавица?

— Да, аз — остро му отвърна Корчагин.

— М-да… — проточи Панкратов. — Видът й никак не отива за нас, мирише на буржоазия. Как са я пуснали тук?

Павел почувствува, че кръвта му запулсира в слепите очи.

— Тя е моя другарка и аз я доведох тук. Разбираш ли? Тя не е враждебно настроена към нас, само, виж, по отношение на облеклото… вярно е, но не винаги трябва да се слага етикет на хората по дрехите. Аз също знам какъв човек може да се доведе тук, затова, другарю, излишно е да се месите.

Искаше да каже още нещо грубо, но се сдържа, защото разбираше, че Панкратов изразява общото мнение, и цялото си възмущение пренесе върху Тоня.

„Нали й казах! За кой дявол й са тия фасони?“

От тази вечер тяхната дружба започна да се разстройва. С чувство на горчивина и учудване следеше Павел как се руши тази наглед толкова здрава дружба.

Минаха още няколко дни и всяка нова среща, всеки разговор внасяше все по-голяма отчужденост и глуха неприязън в отношенията им. Евтиният индивидуализъм на Тоня ставаше непоносим за Павел.

Нуждата от скъсване беше ясна и за двамата.

Днес и двамата дойдоха в застланата с окапали кафяви листа Търговска градина, за да си кажат последната дума. Стояха край перилата над стръмния наклон; долу проблясваха сивите води на Днепър; срещу течението под грамадния мост плуваше влекач, уморено шляпаше по водата с перките на колелата и влачеше подире си две тумбести гемии. Заникът багреше със златни петна остров Труханов и с ярък пламък стъклата на къщурките.

Тоня гледаше златните лъчи и промълви с дълбока тъга:

— Нима дружбата ни ще угасне, както сега гасне слънцето?

Той я гледаше, без да откъсва очи от нея; сбърчил здраво вежди, тихо отвърна:

— Ние вече говорихме за това, Тоня. Ти, разбира се, знаеш, че те обичах, и любовта ми все още може да се върне, но за това ти трябва да бъдеш с нас. Аз не съм вече онзи Павлуша, който бях по-рано. И ще ти бъда лош мъж, ако смяташ, че трябва да принадлежа първо на тебе, а после на партията. Аз ще принадлежа първо на партията и после на тебе и на останалите близки.

Тоня гледаше тъжно синята река и очите й се напълниха със сълзи.

Павел наблюдаваше познатия профил, гъстата кестенява коса и в сърцето му преля вълна от жалост към момичето, някога тъй скъпо и близко.

Предпазливо сложи ръка на рамото й.

— Зарежи всичко, което те свързва. Ела при нас. Заедно ще доунищожаваме господарите. При нас има много добри момичета, те заедно с нас понасят цялата тежест на ожесточената борба, заедно с нас понасят всички лишения. Те може би не са толкова образовани като тебе, но защо, защо не искаш да бъдеш с нас? Ти казваш, че Чужанин искал да те овладее силом, но той е изрод, а не боец! Казваш, че те посрещнали недружелюбно, но защо си се облякла като за буржоазен бал? Гордостта те е тласнала: няма санким да се приспособявам към тия мръсни рубашки. Ти намери смелост да обикнеш работник, а не можеш да обикнеш идеята. Жал ми е да се разделя с теб и бих искал да те помня с добро.

Той млъкна.

На другия ден Павел видя на улицата заповед с подписа на председателя на губернската Чека Жухрай. Сърцето му трепна. С големи усилия се добра до матроса — не го пускаха. Такъв шум вдигна, че часовоите щяха да го арестуват. Все пак се наложи.

Срещата с Фьодор беше сърдечна. Едната ръка на Фьодор беше откъсната от снаряд. Веднага се разбраха за работата:

— Ще душим тук контрата, докато събереш сили за фронта. Ела още утре — каза Жухрай.

Борбата с белополяците свърши. Червените армии, които бяха почти пред стените на Варшава, изразходвали всички материални и физически сили, откъснати от базите си, не можаха да превземат последния рубеж и отстъпиха. Стана „чудото на Висла“ — както поляците наричат отстъплението на червените от Варшава. Белопанска Полша остана да живее. Мечтата за Полска съветска социалистическа република засега не можа да се осъществи.

Страната, заляна с кръв, имаше нужда от почивка.

Павел не можа да се види със своите, тъй като градчето Шепетовка беше пак заето от белополяците и отново стана временна граница на фронта. Водеха се преговори за мир. Павел прекарваше дни и нощи в Чеката, като изпълняваше разни поръчения. Живееше в стаята на Фьодор. Като научи за завземането на градеца от поляците, Павел се натъжи:

— Как така, Фьодор, значи, майка ми ще остане в чужбина, ако примирието свърши с това?

Но Фьодор го успокояваше:

— Сигурно границата ще мине през Горин по реката. Тъй че градът ще остане у нас. Скоро ще узнаем.

От полския фронт се прехвърляха дивизии на юг. Възползувал се от затишието, откъм Крим изпълзя Врангел. И в същото време, когато републиката напрягаше всички сили на полския фронт, врангеловци се придвижиха от юг на север покрай Днепър и се насочиха към Екатеринославска губерния.

Възползувана от свършването на войната с поляците, страната хвърли своите армии към Крим, за да ликвидира това последно контрареволюционно гнездо.

През Киев се отправяха на юг ешелони, натоварени с хора, коли, кухни, оръдия. В участъковата транспортна Чека кипеше трескава работа. Целият тоя поток от железопътни състави създаваше „запушалки“ и тогава гарите се задръстваха до невъзможност, движението спираше, тъй като нямаше нито една свободна линия. А телеграфните апарати бълваха ленти с ултимативни телеграми. В тях се заповядваше да се освободи пътят за еди-коя си дивизия. Пълзяха безкрайни, напръскани с чертички ленти и на всяка от тях пишеше: „Извънредно… да се счита като бойна заповед… веднага да се освободи пътят…“ И почти във всяка се казваше, че за неизпълнение виновните ще бъдат изправени пред революционния военен трибунал.

А отговорността за „запушалките“ се падаше на УТЧК[1].

Тук се втурваха с изваден наган командирите на частите, за да искат незабавно придвижване на ешелоните им съгласно еди-коя си телеграма на командира на армията, под еди-какъв си номер.

Никой от тях не искаше да чуе, че това е невъзможно да стане. „С последни сили макар — пропускай напред!“ И се изсипваха страшни псувни. В особено сложни случаи бързо извикваха Жухрай. И тогава готовите да се застрелят едни други разгорещени хора се усмиряваха.

Желязната фигура на Жухрай, ледено спокойна, и глухият глас, който не допускаше възражения, караха извадените нагани да се връщат в кобурите.

Павел се измъкваше от стаята и отиваше на перона с остра болка в главата. Чекистката работа действуваше разрушително върху него.

Веднъж върху един открит вагон, пълен със сандъци снаряди, Павел видя Серьожа. Брузжак скочи върху него от платформата, едва не го събори на земята и здраво го стисна в прегръдките си:

— Павка, дяволе, веднага те познах!

Приятелите не знаеха просто какво да се питат един друг, какво да си разказват. Толкова много бяха преживели през това време. Питаха и без да дочакат отговор, сами си отговаряха. И не забелязаха сигналите. Едва когато вагоните бавно запълзяха, те се откъснаха един от друг.

Какво можеха да направят! Срещата се прекъсна, влакът набираше скорост. И за да не изпусне влака, Серьожа за последен път извика нещо на приятеля си и затича по перона, хващайки се за отворената врата на фургона; няколко ръце го подхванаха и го вкараха вътре. А Павел стоеше и гледаше подир него и едва сега си спомни, че Серьожа не знае за смъртта на Валя. Нали не бе се връщал в родния град, а той, Павел, изпусна да му каже това, сащисан от срещата.

„Нека си пътува спокойно, по-добре, че не знае“ — мислеше Павел. Той не подозираше, че вижда приятеля си за последен път. И Сергей, застанал на покрива на вагона, изложил гърдите си срещу напора на есенния вятър, също не подозираше, че пътува срещу смъртта.

— Сядай, Серьожа — подканяше го Дорошенко, червеноармеец с прогорен на гърба шинел.

— Нищо, ние с вятъра сме приятели. Нека ме пронизва — отвръщаше Серьожа засмян.

А след седмица той загина в първия бой сред есенната украинска степ.

Слепият куршум дойде отдалече.

Потрепера от удара. Пристъпи срещу острата болка, която разкъса гърдите му, олюля се, не извика, прегърна въздуха, буйно притисна ръце към гърдите си и наведен, като че се готвеше за скок, се удари в земята с вкочаненото си тяло и сините му очи се устремиха неподвижно в степния безкрай.

Нервната обстановка в работата на Чека се отрази върху неукрепналото здраве на Павел. Болките от контузиите зачестиха и най-сетне веднъж, след две безсънни нощи, той изгуби съзнание.

Тогава се обърна към Жухрай:

— Как мислиш, Фьодор, ще бъде ли правилно, ако мина на друга работа? Имам голямо желание да ида в главните работилници по моята професия, инак чувствувам, че тук няма да ме бъде. В комисията ми казаха, че не съм годен за военна служба. Но тук е по-лошо от фронта. Ето тия два дни, когато ликвидирахме бандата на Сутир, съвсем ме съсипаха. Трябва да си почина от престрелките. Ти разбираш, Фьодор, че от мене ще излезе лош чекист, щом като едва се държа на краката си.

Жухрай погледна загрижено Павел:

— Да, не изглеждаш добре. Трябваше отдавна да те освободим, но за това съм виновен аз, че от много работа не обърнах внимание.

В резултат на този разговор Павел се озова в грубкома на комсомола с документ, в който се казваше, че той, Корчагин, се изпраща на разпореждане на комитета.

Едно пъргаво момче с дръзко нахлупен над носа каскет хвърли поглед на бележката и весело намигна на Павел:

— От Чека? Приятно учреждение. Заповядай, ще ти намерим работица на бърза ръка. Имаме глад за момчета. Къде да те сложим? В губпродкома[2]? Не? Не бива. Отиваш ли в агитбазата[3] на пристана? Не? Напразно. Хубаво местенце. Специална дажба. Павел прекъсна момчето:

— Искам да ида в главните железопътни работилници.

Момчето го изгледа учудено:

— В главните работилници ли? Хм… там не искат хора от нас. Всъщност иди при Устинович. Тя ще те нареди някъде.

След кратък разговор с мургавата девойка беше решено: Павел отива секретар на комсомолския колектив при работилниците, без откъсване от производството.

А в това време пред вратите на Крим, в тясното гърло на полуострова, край древната граница, която е отделяла някога кримските татари от запорожките курени, стоеше обновена и страшна с укрепленията си белогвардейска крепост — Перекоп.

Зад Перекоп, в Крим, чувствувайки се в пълна безопасност, се давеше във винени пари натиреният тук от всички краища на страната, обречен на гибел стар свят.

И през една есенна, влажна нощ десетки хиляди синове на трудовия народ влязоха в студената вода на пролива, за да преплуват през нощта Сиваш и да ударят в тил врага, заровил се в укрепленията. Между хилядите беше и Иван Жарки, грижливо понесъл на глава картечницата си.

И когато на разсъмване Перекоп закипя в луда треска, когато през телените мрежи се втурнаха право срещу фронта хиляди хора, в тила на белите, на Литовския полуостров, се катереха на брега първите колони, преплували Сиваш… И един от първите, които изпълзяха на каменистия бряг, беше Жарки.

Пламна невиждано жесток бой. Конницата на белите се хвърляше в дива, зверска атака срещу хората, изпълзели от водата. Картечницата на Жарки сееше смърт, без да спре нито за миг своя бяг. И лягаха купища хора и коне под оловния дъжд. С трескава бързина Жарки слагаше все нови и нови ленти.

Перекоп кипеше от стотици оръдия. Сякаш самата земя пропадаше в бездънна пропаст и хиляди снаряди, разкъсали с див вой небето, се мятаха и носеха смърт, пръскайки се на най-дребни късчета. Разровена, изранена, земята политаше нагоре, като закриваше слънцето с черни буци.

Главата на гадината беше смазана и в Крим нахлу червеният поток, нахлуха страшните в последния си удар дивизии на Първа конна. Обзети от конвулсивен страх, белогвардейците обсаждаха в паника заминаващите от пристана параходи.

Републиката прикрепваше към износените рубашки, там, дето бие сърцето, златните кръгчета на ордените на Червеното знаме и между тях беше рубашката на картечаря-комсомолец Иван Жарки.

Мирът с поляците бе сключен и градецът, както се надяваше Жухрай, остана в Съветска Украйна. Граница стана реката на тридесет и пет километра от града. В едно паметно утро през декември 1920 година Павел наближаваше познатите места.

Слезе на покрития със сняг перон, мимоходом погледна надписа „Шепетовка 1-ва“ и веднага свърна наляво към депото. Попита за Артьом, но шлосера го нямаше. Като закопча хубаво шинела си, Павел бързо тръгна през гората към градеца.

Мария Яковлевна се обърна на почукването и каза: „Влез.“ И когато през вратата се промъкна една фигура, цялата засипана със сняг, тя позна скъпото лице на сина си, хвана се с ръце за сърцето и не можа да продума от неизмерима радост.

Майката притисна слабичкото си тяло към гърдите на сина и обсипвайки лицето му с безброй целувки, заплака с щастливи сълзи…

А прегърналият я Павел гледаше мълчаливо изтерзаното от мъка и очакване майчино лице, набраздено от бръчки, и чакаше, докато тя се успокои.

Щастието пак блесна в очите на измъчената жена и през тия дни майката не можеше да се наприказва, да се нагледа на сина, когото не се надяваше вече да види. Радостта й беше безкрайна, когато след два-три дни през нощта в стаичката нахълта и Артьом с походна торба през рамо.

Обитателите на малката квартирка на Корчагини се завръщаха. След тежки изпитания и несгоди оцелелите от смъртта братя се събраха.

— Какво ще правите сега? — питаше Мария Яковлевна синовете си.

— Ще се заемем пак с лагерите, майко! — отвърна Артьом.

А Павел, след като прекара две седмици в къщи, замина обратно за Киев, дето го чакаше работа.

[1] УТЧК — участъкова транспортна извънредна комисия. ↑

[2] Губпродком — губернски продоволствен комитет. ↑

[3] Агитбаза — агитационна база. ↑

Втора част

Първа глава

Полунощ. Отдавна вече бе дотътрал разбитото си туловище последният трамвай. Луната заля прозореца с мъртвешка светлина. Лъчите й легнаха като синкаво покривало върху кревата, оставяйки на здрача другата част от стаята. На масата в ъгъла, под абажура на настолната лампа, се открояваше светъл кръг.

Рита се наведе ниско над дебелата си тетрадка-дневник.

Острият край на молива й надраска:

„24 май

Пак се опитвам да запиша впечатленията си. Пак празно място. Мина месец и половина, без да съм написала нито дума. Трябва да се примиря с тия откъслечни записки.

Кога да намеря време за дневника? Ето сега е нощ, а аз пиша. Сънят ми бяга. Другарят Сегал заминава на работа в ЦК. Тази новина натъжи всички ни. Чудесен човек е нашият Лазар Александрович. Едва сега разбирам какво богатство беше за всички дружбата ни с него. Разбира се, със заминаването на Сегал кръжокът ни по диалектически материализъм ще се разпадне. Вчера бяхме у него до късна нощ, проверявахме успехите на нашите «подшефни». Дойдоха секретарят на губкома на комсомола Аким и отвратителният «завучет»[1] Туфта. Не мога да търпя този всезнайко! Сегал сияеше. Неговият ученик Корчагин даде такъв блестящ урок на Туфта по история на партията. Да, тия два месеца не отидоха напразно. Не съжалявам за усилията, щом дават такива резултати. Говори се, че Жухрай минава на работа в Специалния отдел на военния окръг. Защо, не знам.

Лазар Александрович ми повери своя ученик.

— Довършете започнатото — каза той, — не спирайте насред път. И вие, Рита, и той има какво да се поучите един от друг. Момъкът не е скъсал още със стихийността. Живее с чувствата, които се бунтуват в него, и вихрушките на тия чувства го тласкат към крайности. Доколкото ви познавам, Рита, вие ще бъдете най-подходящият ръководител за него. Желая ви успех. Не забравяйте да ми пишете в Москва — казваше ми Сегал на прощаване.

Днес от ЦК изпратиха нов секретар на Соломенския райком, Жарки. Познавам го от армията…

Утре Дмитрий ще доведе Корчагин. Ще опиша Дубава. Среден ръст. Силен, мускулест. В комсомола е от осемнадесета, в партията от двадесета. Той е един от тримата изключени от губкома на комсомола за принадлежност към «работническата опозиция»[2]. Занятията с него не бяха лесна работа. Всеки ден той проваляше работата, като ме обсипваше с въпроси, отвличаше ме от темата. Между Юренева, втората ми ученичка, и Дубава ставаха чести спречквания. Още първата вечер, като изгледа Олга от глава до пети, той забеляза:

— Ти, старо, не си екипирана добре. Трябва да имаш панталони с кожа, шпори, будьоновка и сабя, а то така си ни риба, ни рак.

Олга не му остана длъжна и аз трябваше да ги разтървавам. Дубава, струва ми се, е приятел на Корчагин… За днес стига. Време е за сън…“

Зноят обезсили земята. Железните перила на моста над линията пареха. На моста се изкачваха отпуснати, омаломощени от горещината хора. Това не бяха пътници. По моста минаваха предимно хора от железопътния район на път за града.

От горното стъпало Павел видя Рита. Тя беше дошла за влака преди него и гледаше хората, които слизаха надолу.

Корчагин се спря на две-три крачки встрани от Устинович. Тя не го забелязваше. Павел я разглеждаше с някакво странно любопитство. Рита беше в раирана блуза, с къса синя пола от прост плат, куртката от мек хром беше наметнала през рамо. Калпак от непослушни коси ограждаше загорялото лице. Тя стоеше леко вдигнала глава, с присвити от яркото слънце очи. За пръв път Корчагин гледаше с такива очи другаря и учителя си и за първи път му дойде на ум мисълта, че Рита не е само член на бюрото на губкома, а… И хванал се в такива „грешни“ мисли, ядосан, той я извика:

— Вече цял час те гледам, а ти не ме виждаш. Време е да вървим, влакът вече спря.

Те се приближиха до служебния проход към перона.

Вчера губкомът определи Рита за свой представител на една от околийските конференции. В помощ й дадоха Корчагин. Днес трябваше да се качат на влака, което съвсем не беше лесна работа. При тръгването на редките влакове гарата се намираше във властта на всемогъщата петорка по разпределението на местата. Без пропуск от посадкома[3] на гарата никой нямаше право да излезе на перона. Всички входове и изходи се заемаха от охранителния отряд на комисията. Претъпкан с хора, влакът можеше да побере само една десета част от ония, които искаха да заминат. Никой не желаеше да остане да чака с дни някой случаен влак. Хиляди хора атакуваха входовете, стремейки се да си пробият път до недостъпните зелени вагони. В тия дни гарата преживяваше истинска обсада и работата понякога стигаше до ръкопашен бой.

Павел и Рита напразно се мъчеха да излязат на перона.

Запознат с всички входове и изходи, Павел поведе спътницата си през багажното отделение. С мъка се промъкнаха до вагон № 4. Пред вратата на вагона, задържайки гъстата тълпа, стоеше потен от горещината чекист, като повтаряше за стотен път:

— Казвам ви, вагонът е препълнен, а на буфера и на покрива съгласно заповедта няма да пуснем никого.

Побеснели от гняв хора напираха от всички страни, като му пъхаха под носа билетите на посадкома, издадени за четвърти номер. Злобни псувни, викове, блъскане пред всеки вагон. Павел виждаше, че няма да могат да се качат в този влак по обикновения начин, а трябваше да пътуват, инак конференцията се осуетяваше.

Като извика Рита настрана, той я посвети в плана си: ще се промъкне във вагона, ще отвори прозореца и ще изтегли през него Рита. Инак нищо няма да излезе.

— Дай ми куртката си, тя е най-доброто пълномощно.

Павел взе кожената й куртка, облече я и премести в джоба й нагана си, като нарочно остави дръжката с шнура отвън. Той сложи торбата с продукти в краката на Рита и тръгна към вагона. Разблъска безцеремонно пътниците и се хвана за дръжката на вратата.

— Ей, другарю, къде?

Павел изгледа набития чекист.

— Аз съм от Специалния отдел на окръга. Сега ще проверим дали всички, които са се качили, са с билети от посадкома — каза Павел с тон, който не допущаше никакво съмнение в пълномощията му.

Чекистът погледна към джоба му, изтри с ръкав потта от челото си и каза с безразличен тон:

— Защо не, проверявай, ако можеш да влезеш. Пуснал в действие ръце, лакти, а някъде и юмруци, катерейки се по чуждите рамене, Павел се хващаше за горните скамейки и издигайки се на ръце, обсипван с град от псувни, все пак се промъкна до средата на вагона.

— Къде са те понесли дяволите, триж проклет да си! — развика се насреща му една дебела стринка, когато, спускайки се отгоре, той стъпи с крак върху коляното й. Стринката беше заглавила огромното си туловище в дъното на долната пейка, като държеше между краката си гюм с масло. Такива гюмове, сандъци, торби и кошници стояха по всички пейки. Във вагона не можеше да се диша.

На ругатнята на стринката Павел отвърна с въпроса:

— Вашият билет, гражданко?

— Що? — сопна се тя на неочаквания контрольор.

От най-горната пейка се провеси някаква мошеническа мутра и забоботи с контрабас:

— Васка, какъв е пък тоя тип сега? Я му дай пътя!

Точно над главата на Корчагин се показа онова, което, види се, беше Васка. Здравеняк момък с космати гърди впи в Корчагин очите си на бик.

— Какво тормозиш жената? Какъв билет бълнуваш?

От страничната пейка висяха четири чифта крака. Собствениците на тия крака седяха прегърнати, като люпеха енергично семки. Тук очевидно пътуваше сдушена дружина изпечени спекуланти, продали майка си и баща си железопътни мародери. Нямаше време да се разправя с тях. Трябваше да вкара Рита във вагона.

— Чий е този сандък? — попита той един възрастен железничар, като сочеше дървената кутия до прозореца.

— Ей на тази мометина! — показа той едни дебели крака в кафяви чорапи.

Трябваше да се отвори прозорецът. Сандъкът пречеше. Нямаше къде да се сложи. Павел грабна сандъка в ръце и го подаде на стопанката му, седнала на горната скамейка.

— Гражданко, дръжте го една минута, да отворя прозореца.

— Ти какво пипаш чуждите неща? — закрещя плосконосата мометина, когато той сложи сандъка на коленете й.

— Мотка, какъв е тоя гражданин, дето вдига шум? — обърна се тя за помощ към съседа си. Той, без да слиза от скамейката, блъсна Павел в гърба с крак, обут в сандал:

— Ей ти, плешива мутро! Измитай се оттука, додето не съм те надупчил.

Павел понесе мълчаливо ритника в гърба. Захапал устни, той отваряше прозореца.

— Другарю, дръпни се малко — помоли той железничаря.

Освободил достатъчно място, като премести някакъв гюм, той застана плътно до прозореца. Рита беше пред вагона и бързо му подаде торбата. Хвърлил торбата на коленете на стринката с гюма, Павел се наведе, хвана Рита за ръцете и я изтегли. Преди червеноармеецът от охраната да забележи това нарушение на реда и да му попречи, Рита беше вече във вагона. На тромавия червеноармеец не оставаше нищо друго, освен да изпсува и да се махне от прозореца. Появата на Рита във вагона бе посрещната от цялата спекулантска компания с такива крясъци, че Рита се смути и разтревожи. Нямаше къде да застане и тя стоеше на крайчеца на долната скамейка, хванала се за дръжката на горната. От всички страни се понесоха псувни. Отгоре контрабандистът изригна:

— Виж го, мръсника, сам се пъха, па и момиче влачи след себе си!

А някой отгоре писна:

— Мотка, я му светни един по китарата!

Момата се опитваше да сложи дървения сандък върху главата на Корчагин. Наоколо все чужди, безсрамни лица. Павел съжали, че Рита е тук, но трябваше някак да се настанят.

— Гражданино, прибери торбите си от коридора — да застане другарката — обърна се той към оня, когото викаха Мотка, но му отговориха с такава цинична приказка, която го накара цял да кипне. Над дясната му вежда започна често и остро да го пробожда.

— Подлец такъв, ще ми платиш за това! — едва сдържайки се, каза той на хулигана, но веднага получи отгоре удар с крак по главата.

— Васка, дай му още един! — насъскваха от всички страни.

Всичко, което Павел дълго сдържаше в себе си, най-после избухна и както винаги в такива моменти движенията му станаха стремителни и твърди.

— Ах, вие, гадове спекулантски! Ще се гаврите, а? Издигнал се на ръце като на пружини, Павел се качи на втората скамейка и удари с юмрук нахалната муцуна на Мотка. Удари я с такава сила, че спекулантът се стовари в коридора върху нечии глави.

— Слизайте от пейките, мръсници! Иначе ще ви изпозастрелям като кучета! — бясно крещеше Корчагин, размахал нагана под носовете на четворката.

Работата вземаше съвсем друг обрат. Рита наблюдаваше внимателно всичко, готова да стреля във всеки, който би се опитал да посегне на Корчагин. Горната пейка бързо се опразни. Черноборсаджийската компания не видя кога се евакуира в съседното купе.

Павел настани Рита на свободната скамейка и й пошепна:

— Ти стой тук, аз ще ида да се разправям с тия.

Рита го спря:

— Нима още ще се биеш?

— Не, сега ще се върна — успокои я той.

Павел пак отвори прозореца и изскочи през него на перона. След няколко минути беше пред масата на УТЧК Бурмайстер — негов стар началник. Като го изслуша, латвиецът даде заповед да свалят всички от вагона и да проверят документите им.

— Нали казах, че влаковете се докарват на перона вече пълни със спекуланти — мърмореше Бурмайстер.

Отряд от десетина чекисти изтърбуши вагона. По стар навик Павел помагаше да се провери целият влак. Напуснал Чеката, той не скъса връзката с другарите си, а като секретар на младежки колектив изпрати на работа в УТЧК доста от най-добрите комсомолци. Свършил с проверката, Павел се върна при Рита. Вагонът се напълни с нови пътници — командировани и червеноармейци.

В дъното на третата горна скамейка остана само едно място за Рита, всичко останало беше затрупано с връзки вестници.

— Нищо, ще се настаним някак — каза Рита.

Влакът тръгна.

През прозореца се мярна стринката, седнала върху камара торби.

— Манка, къде ми е гюмът? — чуха те виковете й.

Седнали на тясното място, отделени с вързопи от съседите си, Рита и Павел дъвчеха лакомо хляб с ябълки и си спомняха със смях станалия преди малко не много весел инцидент.

Влакът бавно пълзеше. Претоварените раздрънкани вагони, като скърцаха и потракваха със сухите си скелети, подскачаха на джонтовете. Гъстата синевина на вечерта надзърна във вагона. След нея нощта замрежи отворените прозорци с мрак. Във вагона стана тъмно.

Сложила глава на торбата, Рита задряма уморена. Павел седеше на края на скамейката и пушеше, провесил крака. Той също беше уморен, но нямаше къде да полегне. От прозореца, лъхаше свежестта на нощта. Тръскането събуди Рита. Тя забеляза пламъчето от цигарата на Павел. „Той може да седи така до сутринта. Ясно е, че не иска да ме притеснява“ — помисли Рита.

— Другарю Корчагин! Оставете буржоазните предразсъдъци, легнете да поспите — шеговито каза тя.

Павел легна до нея и с наслада протегна отеклите си крака.

— Утре ни чака сума работа. Спи, драко. — Ръката й доверчиво прегърна приятеля и той почувствува до страната си докосването на косата й.

За него Рита беше неприкосновена. Тя беше негов приятел и другар в работата, негов политрук, и все пак тя беше жена. Той усети това за първи път при моста и ето защо тъй силно го вълнуваше прегръдката й. Павел усещаше дълбокото й равно дишане, нейде съвсем близо бяха устните й. От близостта възникна непреодолимото желание да намери тия устни. Той с напрежение на волята сподави това желание.

Сякаш усетила чувствата му, Рита се усмихна в тъмнината. Тя беше вече преживяла и радостта на страстта, и ужаса на загубата. На двама болшевики бе отдала любовта си. Белогвардейските куршуми й отнеха и двамата. Единият — мъжествен великан, комбриг, другият — момък с ясни очи.

Тракането на колелата скоро приспа Павел. Едва на сутринта го събуди ревът на локомотива.

Рита почна да се прибира в стаята си късно. В рядко отваряната тетрадка се появиха още няколко кратки бележки:

„11 август

Свършихме губконференцията. Аким, Михайло и другите заминаха за Харков на всеукраинската конференция. Върху мене падна цялата техническа работа. Дубава и Павел получиха пълномощия за губкома. Откак го изпратиха секретар на Печерския райком на комсомола, Дмитрий не идва вече на вечерните занимания. Отрупаха го с работа. Павел все още опитва да се занимава, но ту аз нямам време, ту него ще пратят някъде. Във връзка с изостреното положение по железопътните линии постоянно мобилизират нови хора. Вчера беше при мене Жарки. Недоволен е, че сме му взели момчетата, казва, че му били нужни до немай-къде.

23 август

Днес вървя по коридора, гледам — стоят пред вратата на управлението Панкратов, Корчагин и един непознат. Приближих се. Чувам — Павел разправя:

«Такива типове са се намърдали там — просто да ги застреляш. „Вие, казва, нямате право да се бъркате в нашите разпоредби. Тук господар е железкомът[4], а не някакъв си комсомол.“ А мутрата му, братчета, такава една… Ето де са заседнали паразитите!» И чух тлъста псувня. Панкратов ме забеляза и бутна Павел. Той се обърна, видя ме и побледня. Веднага излезе, без да ме погледне в очите. Сега вече дълго време няма да го видя у дома. Той знае, че никому не прощавам псувните.

27 август

Имаше закрито заседание на бюрото. Положението се усложнява. Засега не мога да записвам всичко — не бива. Аким се върна от околията мрачен. Вчера при Тетерев продоволственият влак отново бил преобърнат. Май че ще зарежа дневника, всичко излиза някак откъслечно. Чакам Корчагин. Видях го — образували са с Жарки комуна от пет души.“

През деня в работилницата извикаха Павел по телефона. Рита съобщи, че вечерта й е свободна и че все още не е доразвита темата „Причините за разгрома на Парижката комуна“.

Вечерта Павел тръгна към Круглоуниверситетска улица. Като наближи входа на къщата, погледна нагоре. Прозорецът на Рита светеше. Изтича по стълбата както винаги, похлопа с юмрук на вратата и влезе, без да дочака отговор.

На кревата, дето никой от момчетата нямаше право дори да приседне, лежеше мъж във военна униформа. Револверът, походната сумка и фуражката със звезда бяха сложени на масата. До него, прегърнала го здраво, седеше Рита. Говореха оживено за нещо… Рита обърна към Павел радостно лице.

Военният стана, като се освобождаваше от прегръдката.

— Запознайте се — каза Рита, ръкувайки се с Павел, — това е…

— Давид Устинович — просто каза вместо нея военният, като стискаше здраво ръката на Корчагин.

— Връхлетя ме като гръм от ясно небе — смееше се Рита.

Корчагин се здрависа студено. Страшна обида проблесна в очите му като искра от кремък. Успя да забележи, че на ръкава на Давид има четири квадрата.

Рита поиска да каже нещо. Корчагин я прекъсна:

— Отбих се да ти кажа, че днес съм зает с работа по разтоварването на дърва, на пристаните. Да не ме чакаш. Тъкмо имаш гостенин. Е, аз тръгвам, момчетата чакат долу.

Павел изчезна зад вратата тъй внезапно, както се яви. Бързите му крачки изтрополиха по стълбата. Вратата долу хлопна глухо. Тишина.

— Той нещо не е в ред — неуверено отвърна Рита на недоумяващия поглед на Давид.

… Долу, под моста, въздъхна дълбоко локомотив и изхвърли от мощните си гърди рояк златни светулки. Фантастичният им хоровод се устреми нагоре и угасна в дима.

Облегнат на перилата, Павел гледаше мержелеещите се разноцветни светлини на сигналните фенерчета на стрелките. Затвори очи.

„Все пак не е ясно, другарю Корчагин, защо ви е толкова неприятно, че Рита има мъж? Нима тя е казвала някога, че няма? Пък и да е казвала, какво от това? Защо изведнъж ви засегна толкова? А вие смятахте, драги другарю, че не съществува нищо друго освен идейна дружба… Как сте прозяпали това, а? — иронично разпитваше себе си Корчагин. — Ами ако не й е мъж? Давид Устинович може да бъде и брат, и вуйчо. Тогава ти, чешит такъв, напразно се озвери срещу човека. Очевидно и ти си такъв мръсник като всеки мъж. Ако е брат, това може да се разбере. Да речем, че е брат или вуйчо — тогава какво ще й кажеш за това? Не, вече няма да стъпиш при нея!“

Ревът на локомотива прекъсна мислите му.

„Късно е, време е да се прибираш, стига си се занимавал с щуротии.“

… В Соломенка (тъй се наричаше работническият железничарски район) петима души създадоха малка комуна. Те бяха: Жарки, Павел, веселият рус чех Клавичек, Николай Окунев — секретар на комсомола в депото, Стьопа Артюхин — агент на железопътната Чека, доскоро работник в котелното.

Получиха стая. Три дни след работа мазаха, белосваха, миха. Вдигаха такъв шум с кофите, че съседите се уплашиха да няма пожар. Сковаха кревати, напълниха в парка чували с кленови листа вместо дюшеци и на четвъртия ден, украсена с портрета на Петровски[5] и огромна карта, белосаната стая светеше като сняг.

Между двата прозореца имаше полица с купчина книги. Два сандъка, обвити в картон, служеха за столове. Един по-голям сандък — за гардероб. Сред стаята — голям билярд без сукно, донесен тук на рамене от комунхоза[6]. През деня той е маса, през нощта — легло на Клавичек. Пренесоха тук вещите си. Къщовният Клавичек състави опис на цялото имущество на комуната и искаше да го закове на стената, но след общия протест се отказа от това. Всичко в стаята стана общо. Заплати, дажби и случайни колети — всичко се делеше по равно. Само оръжието остана лична собственост. Комунарите решиха единодушно: всеки член на комуната, който наруши закона за премахване на собствеността и измами доверието на другарите, се изключва от комуната. Окунев и Клавичек настояха да се добави: и се изселва.

При откриването на комуната се събра целият актив на районния комсомол. От съседите беше взет назаем огромен самовар и за чая употребиха всичкия си запас от захарин, а като свършиха със самовара, гръмнаха в хор:

В сълзи потъва светът безкраен.

Животът ни е — тежък труд,

но ден ще дойде чист, сияен…

Таля от тютюневата фабрика дирижира. Червената Й кърпа се е поизкривила настрани, очите й са като на немирно момче. Никой още не е успял да надзърне отблизо в тях. Таля Лагутина се смее заразително. Тази картонажна работничка гледа на света с очите на разцъфналата младост от стъпалото на осемнадесетте години. Ръката й излита нагоре и напевът ехти като сигнал на фанфари:

Лети, наш напев, наоколо, натам,

че знамето ни над света се вее,

гори и ярко пламенее —

то нашта кръв гори във плам…

Разотидоха се късно, като събудиха с гласовете си мълчаливите улици.

Жарки протегна ръка към телефона.

— По-тихо, момчета, нищо не се чува! — извика той на шумните комсомолци, изпълнили стаята на отговорния секретар.

Гласовете се поснишиха с два тона.

— Слушам. А, ти ли си! Да, да, ей сега. Дневният ред ли? Все същият — пренасяне дърва от пристаните. Какво? Не, не е изпратен никъде. Тук е, да го извикам ли? Добре.

Жарки повика с пръст Корчагин:

— Търси те другарката Устинович — и му предаде слушалката.

— Мислех, че те няма. По една случайност тази вечер не съм заета. Ела. Брат ми се отби при мен пътем, две години не сме се виждали.

Брат й!

Павел не чуваше думите й. Спомни си и оная вечер, и онова, което реши тогава през нощта на моста. Да, днес трябва да отиде при нея и да изгори всички мостове. Любовта носи много тревоги и страдания. Нима е време сега да се говори за нея?

Гласът в слушалката:

— Какво, не ме ли чуваш?

— Не, не, чувам те. Добре, след заседанието.

Сложи слушалката.

Той гледаше право в очите й и като стискаше края на дъбовата маса, каза:

— Май че няма да мога повече да идвам при теб. Каза и видя как трепнаха гъстите ресници. Моливът й спря своя бяг по листа и легна неподвижно върху отворената тетрадка.

— Защо?

— Все по-трудно мога да отделям време. Нали знаеш, че сега ежедневието ни стана доста тежко. Жалко, но трябва да отложим…

Вслуша се в последните си думи и почувствува, че те не са достатъчно твърди.

„Защо го усукваш? Не намираш, значи, смелост да отсечеш направо!“

И Павел продължи настойчиво:

— Освен това отдавна исках да ти кажа, че не те разбирам добре. Например, когато ме занимаваше Сегал, в главата ми влизаше всичко, а с тебе хич не ми върви. От тебе винаги отивах при Токарев, за да ми обяснява. Не ми сече пипето. Трябва да си вземеш някой по-възприемчив.

И отбягна внимателния й поглед.

Унищожил вече възможността за връщане при момичето, той завърши упорито:

— И тъй, излиза, че няма смисъл да си губим напразно времето.

Стана, внимателно отмести стола с крак и погледна отгоре надолу наведената й глава и побледнялото в светлината на лампата лице. Нахлупи фуражката си.

— Хайде, довиждане, другарко Рита. Съжалявам, че толкова дни те баламосвах. Трябваше да ти кажа веднага. Това е вече моя вина.

Рита му подаде машинално ръка и смаяна от неочакваната му студенина, можа да каже само:

— Не те обвинявам, Павел. Щом не съм намерила такъв подход към теб, че да ме разбираш, заслужила съм това.

Тежко стъпваха краката. Затвори вратата без шум. На външната врата се поспря — би могъл все още да се върне, да й разправи… Защо? За да получи в лицето удар с презрителна дума и пак да се озове тук, на пътната врата? Не!

В глухите линии растяха гробищата от раздрънкани вагони и студени локомотиви. Вятърът вдигаше вихрушка от ситни стърготини по празните складове за дървен материал.

А около града, по горските пътеки, из дълбоките долове като хищен рис бродеше бандата на Орлик. Денем тя се криеше в околните села, в горските богати пчелини, а нощем изпълзяваше на железопътните линии, разбиваше ги с ноктеста лапа и свършила страшната си работа, връщаше се пълзешком в убежището си.

И често стоманените коне се събаряха от стръмното. Кутийките-вагони се разбиваха на трески и се сплескваха на пити сънените хора, а скъпоценното жито се смесваше с кръв и земя.

Бандата налиташе на тихите общински селища. Из улиците се разбягваха кокошки и изплашено кудкудякаха. Проехтяваше случаен изстрел. Затрещяваше като сухи съчки под краката кратка престрелка край бялата къщичка на общинския съвет. Бандитите препускаха из селото на охранени коне и посичаха заловените хора. Сечеха ги с подсвиркване, както се секат дърва. Рядко стреляха — пестяха патроните.

Изчезваха тъй бързо, както се и явяваха. Бандата имаше навсякъде свои очи, свои уши. Тия очи проникваха в светлата сграда на общинския съвет, дебнеха я от попския двор или от солидната кулашка къща. И нататък, към горските усои, се проточваха невидими нишки. Нататък отиваха патрони, късове прясна сланина, бутилка синкав първак и още онова, което се предаваше тихо на ухото на по-малките атамани, през най-сложна мрежа — на самия Орлик.

Бандата имаше всичко две-три сотни главорези, но все пак не успяваха да я хванат. Разделена на няколко групи, тя оперираше едновременно в две-три околии. Не можеха да ги пипнат всички. Нощният бандит през деня е мирен селянин, човърка из двора, слага зоб на коня, смуче лулата си пред вратата и се подсмива под мустак, като изпраща с мътен поглед кавалерийските разезди.

Изгубил покой и сън, из три околии се носеше стремително с полка си Александър Пузиревски. Неуморим и упорит в преследването, той понякога настигаше опашката на бандитите.

А след месец Орлик изтегли шайката си от двете околии. Замята се в тесен кръг.

Животът в града се влачеше с обикновения си ход. Хорски сборища гъмжаха на петте шумни тържища. Тук владееха два стремежа: единият — да се смъкне повече, другият — да се даде по-малко. Тук действуваха с всички сили и способности най-разнокалибрени мошеници. Като бълхи сновяха стотици ловки човечета с очи, в които можеше да се прочете всичко друго освен съвест. Тук като в купище се събираше цялата градска мръсотия с един стремеж — да се „мине“ неопитният човек. Редките влакове изхвърляха от утробата си купища натоварени с торби хора. Целият тоя народ се отправяше към пазарищата.

Вечер пазарищата опустяваха и търговските улички, черните редици на сергиите и дюкянчетата изглеждаха безлюдни.

Не всеки смелчага би рискувал кракът му да стъпи нощем в този мъртъв квартал, дето зад всяка будка дебне мълчалива опасност. И често нощем ще изгърми като чук по тенекия револверен изстрел, нечие гърло ще се задави в кръв. И докато се доберат дотук група милиционери от съседните постове (поединично те не се движеха), освен сгърчен труп никого не ще намерят. Хулиганите са изчезнали от „мокрото“ място, а вдигналият се шум отвява като вятър всички нощни обитатели на пазарния квартал. Тук насреща е и кино „Орион“. Улицата и тротоарът са осветени. Трупат се хора.

А в салона трещеше киноапаратът. На екрана нещастни любовници се убиваха един друг и при скъсването на лентата публиката отвръщаше с див вой. В центъра и покрайнините наглед животът не излизаше от обикновеното си русло и дори там, дето беше мозъкът на революционната власт — в губкома, — всичко си вървеше по старому. Но това беше само външно спокойствие.

В града назряваше буря.

За приближаването й знаеха мнозина от ония, които влизаха в града от всички страни, скрили зле под селската свитка строевата пушка. Знаеха и тия, които пристигаха на покривите на влаковете уж като спекуланти и поемаха не към пазара, а носеха торбите към записаните в паметта си улици и къщи.

Но ако те знаеха, работническите квартали и дори болшевиките не подозираха за приближаващата буря.

Само пет души болшевики в града бяха осведомени за тия приготовления.

Останките от петлюровщината, прогонени от Червената армия в бяла Полша, в тясно сътрудничество с чуждите мисии във Варшава се готвеха да вземат участие в проектираното въстание.

От останките на петлюровските полкове тайно се сформираше рейдова[7] група.

В Шепетовка централният въстанически комитет също имаше своя организация. В нея влязоха четиридесет и осем души, повечето от които в миналото бяха активни контрареволюционери, оставени доверчиво от местната Чека на свобода.

Организацията се ръководеше от поп Василий, от прапоршчика Винник и от петлюровския офицер Кузменко. А попските дъщери, братът и бащата на Винник и промъкналият се като деловодител в изпълкома Самотия бяха разузнаването.

През нощта на въстанието беше решено да се обсипе с ръчни гранати пограничният Специален отдел, да освободят арестуваните и ако успеят, да завземат гарата.

В големия град — центъра на бъдещото въстание — в най-дълбока конспирация се съсредоточаваха офицерски сили, а в близките гори се събираха бандитски шайки. Оттук се изпращаха изпитани „хрътки“ в Румъния и при самия Петлюра.

Матросът от Специалния отдел на окръга не беше мигнал нито миг вече шеста нощ. Той беше един от ония болшевики, които знаеха всичко. Фьодор Жухрай имаше чувството на човек, който е издебнал хищника, вече готов да скочи.

Не бива да се вика, да се вдига тревога. Кръвожадната твар трябва да бъде убита. Само тогава е възможен спокоен труд, когато няма да се озърташ след всеки храст. Зверът не бива да се подплаши. Тук, в тази смъртна борба, победата се осигурява само от издръжливостта на боеца и твърдостта на ръцете му.

Моментът наближаваше.

Нейде тук, в града, в лабиринта от явки и конспирации, бе решено: утре през нощта.

Ония петима болшевики, които знаеха, изпревариха. Не, тая нощ.

Вечерта от депото излезе брониран влак, тихо, без изсвирване, и също тъй тихо се затвориха след него огромните врати на депото.

Преките телеграфни линии бързаха да предадат шифрованите телеграми и навред, дето пристигаха те, забравили сън, пазителите на републиката обезвреждаха гнездата на осите.

Аким извика по телефона Жарки:

— Осигурени ли са събрания на групите? Да? Добре. Идвайте веднага на съвещание със секретаря на райкома на партията. Въпросът с дървата е много по-тежък, отколкото мислехме. Като дойдеш, ще приказваме — чуваше Жарки твърдата бърза реч на Аким.

— Е, скоро вече всички ще се побъркаме с тия дърва — измърмори той, като остави слушалката.

Двамата секретари слязоха от автомобила, с който ги докара мълниеносно бързо Лидке. Като се качиха на втория етаж, те изведнъж разбраха, че въпросът не е за дървата.

На масата на началник-канцеларията стоеше „Максим“, а наоколо шетаха картечари от ЧОН[8]. В коридорите — мълчаливи часовои от горактива на партията и комсомола. Зад широката врата на кабинета на секретаря на губкома завършваше извънредното заседание на бюрото на губкома на партията.

През прозорчето откъм улицата бяха прокарани жиците за два полеви телефона.

Приглушен разговор. Жарки намери в стаята Аким, Рита и Михайло. Не можа да познае изведнъж Школенко в тоя дългопол шинел с колан, с портупей и с наган в кобура. Както някога, като политрук на ротата, Рита беше с червеноармейски шлем, в пола със защитен цвят, на кожената тужурка — колан с тежък маузер.

— Как да се разбира всичко това? — попита я Жарки учуден.

— Пробна тревога, Ваня. Сега ще идем във вашия район. Сборен пункт при тревога в пета пехотна школа. От събранията на групите момчетата се отправят веднага там. Главното е всичко да стане незабелязано — обясняваше Рита на Жарки.

В Кадетската горичка е тихо.

Високите мълчаливи дъбове са столетни великани. Заспалото езеро е покрито с репей и водна коприва, широки занемарени алеи. Сред горичката, зад висока бяла стена, е зданието на кадетския корпус. Сега тук се помещава пета пехотна школа на червените командири. Късна вечер. Горният етаж не е осветен. Външно тук всичко е спокойно. Всеки, който би минал оттук, ще помисли, че хората вътре спят. Но тогава защо са отворени железните порти и какво е това пред тях, прилично на две грамадни жаби? Но хората, които идеха тук от разните краища на железопътния район, знаеха, че в школата не може да спят, щом е вдигната нощна тревога. Тук идваха направо от събранията на групите след направеното кратко съобщение, идваха, без да разговарят, по един или по двама, но не повече от трима души и непременно носеха в джобовете си книжка, на която пишеше „Комунистическа партия на болшевиките“ или „Комунистически съюз на младежта в Украйна“. През железните порти можеше да мине само тоя, който покажеше такава книжка.

В главния салон са събрани вече много хора. Тук е светло. Прозорците са закрити с брезентови платнища. Събраните болшевики се шегуваха над тия условности на тревогата и спокойно пушеха своите саморъчно свити цигари. Никой не изпитваше тревога. Просто събират се за всеки случай, за да се почувствува дисциплината на частите за специални задачи. Но опитните фронтоваци, които влизаха в двора на школата, чувствуваха нещо не съвсем прилично на пробна тревога. Някак много тихо се вършеше всичко. Мълком, под даваната полушепнешком команда, се строяваха взводовете на курсантите. Изнасяха на ръце картечниците и отвън — нито една светлинка в цялото здание.

— Митяй, да не се очаква нещо сериозно? — тихо попита Корчагин, като се приближи до Дубава.

Митяй седеше на перваза на прозореца с някакво непознато момиче. Корчагин го бе зърнал оня ден при Жарки.

Дубава потупа шеговито Павел по рамото:

— Какво, да не ти е отишло сърцето в петите? Нищо, ще ви научим да се биете. Как, не се ли познавате? — кимна той към момичето. — Казва се Ана, презимето й не знам, завежда агитационната база.

Момичето слушаше шеговитото представяне на Дубава и разглеждаше Корчагин. То поправи изскочилата под виолетовата забрадка къдрица.

Срещна очите на Корчагин — мълчаливото състезание продължи няколко секунди. Очите й, синкавочерни, искряха предизвикателно. Пухкави ресници. Павел отмести погледа си към Дубава. Почувствува, че се изчервява и недоволно се намръщи.

— Кой кого агитира? — попита той и направи усилие да се усмихне.

В салона се чу шум. Михайло Школенко се качи на стол и извика:

— Комунари от първа рота, строявайте се в този салон! По-бърже, по-бърже, другари!

В салона влизаха Жухрай, председателят на губернския изпълком и Аким. Те току-що бяха пристигнали.

Салонът бе натъпкан с хора, строени в редици.

Председателят на губернския изпълком застана на платформата на учебната картечница, вдигна ръка и каза:

— Другари, събрали сме ви тук за сериозна и отговорна работа. Сега можем да ви кажем това, което не можеше да се каже вчера, тъй като то беше секретна военна тайна. Утре през нощта в града, както и по цяла Украйна, трябва да избухне контрареволюционно въстание. Градът е пълен с офицери. Около града се съсредоточават бандитски шайки. Част от заговорниците са проникнали в бронирания дивизион и работят там като шофьори. Но Чеката е открила заговора и сега ние вдигаме на бойна нога цялата партийна организация и комсомола. Заедно с опитните части на курсантите и отрядите на Чеката ще действуват първи и втори комунистически батальон. Курсантите вече излязоха, сега е ваш ред, другари. Петнайсет минути за получаване на оръжие и строяване. Операцията ще ръководи другарят Жухрай. От него командирите ще получат точни нареждания. Смятам за излишно да напомням на комунистическия батальон сериозността на настоящия момент. Утрешния бунт трябва да предотвратим днес.

След четвърт час въоръженият батальон се строи в двора на школата.

Жухрай обгърна с поглед неподвижните редици на батальона.

На три крачки пред строя стояха двама души с ремъци: комбатът Меняйло — гигант, уралски леяр, и до него комисарят Аким. Наляво — взводовете на първа рота. На две крачки отпред — двама: ротният командир Школенко и политрукът Устинович. Зад гърбовете им — мълчаливите редици на комунистическия батальон. Триста щика.

Фьодор даде знак:

— Време е да почнем.

Триста души вървяха по безлюдните улици. Градът спеше.

На улица Лвовска — срещу улица Дива, батальонът спря. Тук той започна да действува.

Безшумно обграждаха кварталите. Щабът се настани върху стълбите на един магазин.

Отгоре, по Лвовска, откъм центъра, осветил с прожектора си шосето, долетя автомобил. Спря пред щаба.

Тоя път Лидке докара баща си. Комендантът скочи на тротоара и подхвърли няколко къси фрази на сина си по латвийски. Автомобилът потегли и за миг изчезна на завоя на Димитровска улица. Хуго Лидке се е превърнал цял в зрение. Ръцете се сливат с кормилото — надясно, наляво.

Да, ето къде влезе в работа неговото бясно каране! Никому сега не би дошло на ум да му шибне две нощи арест за лудешките завои.

И Хуго летеше по улиците като метеор.

Жухрай, когото младият Лидке прехвърли за един миг от единия край на града в другия, не можа да не изрази одобрението си:

— Ако ти, Хуго, при такова каране днес не утрепеш никого, утре ще получиш златен часовник.

Хуго тържествуваше:

— А пък аз мислех, че ще получа десетина денонощия арест за завоите…

Първите удари бяха насочени към квартирата — щаб на заговорниците. В Специалния отдел бяха докарани първите арестувани и намерените документи.

В една улица, пресечна на улица Дива и с подобно странно наименование, на № 11 живееше някой си Цюрберт. По сведенията на Чеката той играеше значителна роля в белия заговор. Той съхраняваше списъците на офицерските дружини, които трябваше да действуват в района на Подолието.

За арестуването на Цюрберт на улица Дива пристигна самият Лидке. Но в квартирата, прозорците на която гледаха към градината, отделена със стена от бившия женски манастир, не го намериха. По думите на съседите тоя ден той не се бил връщал в къщи. Направиха обиск и заедно с един сандък ръчни бомби намериха списъци и адреси. Лидке заповяда да се направи засада и се спря за минута при масата, като разглеждаше намерените материали.

На пост в градината стоеше млад курсант. От мястото му се виждаше осветеният прозорец. Неприятно е да стоиш сам тук, в ъгъла. Страшничко е. Заповядано му е да наблюдава стената. Но успокояващата светлина на прозореца е далече. А и дяволският месец тъй рядко светва! В тъмнината храстите изглеждат като живи. Курсантът опипва с щика наоколо — пустота.

„Защо ме поставиха тук? И без това никой няма да се покатери по стената, тя е висока. Дали да се приближа до прозореца и да погледна?“ — помисли си курсантът. Той огледа още веднъж ръба на стената и излезе от вонещия на гъбя плесен ъгъл. Спря се за миг пред прозореца. Лидке бързо събираше книжата и се канеше да излезе от стаята. В тоя миг върху гърба на стената изникна сянка. Човекът от покрива виждаше часовоя пред прозореца и оня, другия, в стаята. Сянката се прехвърли с котешка ловкост на дървото, после скочи на земята. Като котка се промъкна към жертвата, замахна и курсантът се сгромоляса. В шията му бе забито до дръжката острието на къса моряшка кама.

Изстрелът в градината удари като ток хората, които бяха оградили квартала.

Към къщата се втурнаха шестима, тропайки шумно с ботушите си.

В едно кресло с отпусната върху масата окървавена глава седеше мъртвият Лидке. Стъклото на прозореца бе разбито. Все пак врагът не бе успял да вземе книжата.

Край манастирската стена изстрелите зачестиха. Скочил на улицата, убиецът хукна към Лукяновските незастроени места, като стреляше по пътя си. Но не успя да избяга: един куршум го настигна.

Цяла нощ правиха поголовни обиски. В Чеката бяха доведени стотици незаписани в адресните книги хора с подозрителни документи и оръжие. Там работеше извънредната комисия — разпределяше арестуваните.

Тук-там заговорниците оказаха въоръжена съпротива. На улица Жилянска при обиска в една къща беше убит на място Антоша Лебедев.

Соломенският батальон изгуби тая нощ петима души, а на Чеката бе отнет Ян Лидке, стар болшевик, верен пазител на републиката.

Въстанието бе предотвратено.

Същата нощ в Шепетовка арестуваха поп Василий с дъщерите му и цялата останала компания.

Тревогата утихна.

Ала нов враг заплашваше града — парализиране на железопътните линии, а след това — глад и студ.

Хлябът и дървата решаваха всичко.

[1] Завучет — който се занимава със статистиката на комсомолците и комсомолските кадри. ↑

[2] Работническа опозиция — антипартийна група в РКП (б), която е водила борба срещу Ленин и ленинската линия на ЦК на партията. ↑

[3] Посадком — Комитет за настаняване във влака. ↑

[4] Железком — железопътен комитет. ↑

[5] Петровски Г. И. (1878–1958) — стар болшевик, през тези години представител на Украинския централен изпълнителен комитет. ↑

[6] Комунхоз — комунистическо стопанство. ↑

[7] Рейд — конно нападение в тила на противника. ↑

[8] ЧОН — части за специални задачи, състоящи се от комунисти и комсомолци. ↑

Втора глава

Фьодор замислен извади от устата си късата луличка и предпазливо попипа с пръсти пепелта. Лулата беше угаснала.

Сив дим от десетки цигари се виеше като облак под матовия плафон над креслото на председателя на губернския изпълком. Като в лека мъгла се виждат лицата на седналите край масата в дъното на кабинета.

До председателя на губернския изпълком беше се надвесил цял над масата Токарев. Старикът сърдито щипеше брадичката си, от време на време поглеждаше накриво дребничкия човек с плешива глава, чието високо тенорче продължаваше да нарежда многословни, празни като изпито яйце фрази.

Аким улови косия поглед на шлосера и си спомни детинството: имаха в къщи един петел-борец „Извадиоко“… Той поглеждаше също тъй, преди да се нахвърли.

Вече втори час продължаваше заседанието на губернския изпълнителен комитет. Човекът с плешивата глава беше председател на железопътния горски комитет.

Като прелистваше бързо куп книжа, плешивият нареждаше:

— … Ето, тъкмо тия обективни причини не ни дават възможност да изпълним решението на губкома и железопътното управление. Повтарям: и след месец не ще можем да дадем повече от четиристотин кубически метра дърва. А пък нарядът е сто и осемдесет хиляди кубически метра — това е… — плешивият търсеше думата — утопия! — каза и сви малката си уста в обидена гримаса.

Настъпилото мълчание се видя дълго на всички.

Фьодор потракваше с нокът по лулата, за да изтърси пепелта. Токарев наруши мълчанието с гърления си бас:

— Няма какво да го предъвкваме! В Железкома, значи, дърва не е имало, няма и не се надявайте да има… Така ли?

Плешивият вдигна рамене:

— Извинявам се, другарю, дървата осигуряваме, но липсата на транспорт… — Човекът се задави, изтри полираното си теме с карирана кърпичка и като не можа дълго време да намери джоба си, нервно пъхна кърпичката под чантата.

— Какво сте направили за доставката на дърва? От момента на арестуването на ръководните специалисти, замесени в заговора, минаха много дни — обади се от ъгъла Дененко.

Плешивият се обърна към него:

— Три пъти съм писал в управлението на пътищата и съобщенията, че без транспорт е невъзможно…

Токарев го спря.

— Това вече чухме — язвително изсумтя шлосерът, като прониза плешивия с враждебен поглед. — Какво, за глупци ли ни смятате?

При този въпрос плешивият почувствува, че по гърба му полазиха тръпки.

— Аз не отговарям за делата на контрареволюционерите — вече тихо отвърна плешивият.

— Но нали знаехте, че сечището е далече от линията? — попита Аким.

— Чувах, но аз не можех да донасям на началството за неуредиците в чужд участък.

— Колко чиновници имате? — обърна се към плешивия председателят на совпрофа.

— Около двеста.

— По един кубик на годината на всеки готован! — плю бясно Токарев.

— Ние даваме специална дажба на целия Железком, късаме от залъка на работниците, а вие с какво се занимавате? Къде дянахте двата вагона брашно, което ви беше дадено за работниците? — продължаваше председателят на совпрофа.

Плешивият бе обсипан от всички страни с остри въпроси и се бранеше от тях като от натрапчиви кредитори, които искат изплащане на полиците.

Той се изплъзваше от преки отговори, но очите му шареха встрани. Предчувствуваше приближаващата се опасност. В нервната си страхливост желаеше само едно: да се махне по-скоро оттук, да си иде в къщи, дето го чакаха сита вечеря и младата му още жена, която прекарваше в четене на романите на Пол дьо Кок.

Без да престава да се вслушва в отговорите на плешивия, Фьодор записваше в бележника си: „Мисля, че тоя човек трябва да се провери по-изтънко, тук няма само просто неумение да се работи. Вече научих за него туй-онуй… Нека прекратим разговорите с него, да се пръждосва, а ние да пристъпим към работа.“

Председателят на губернския изпълком прочете предадената му записка и кимна на Фьодор.

Жухрай стана и излезе в антрето при телефона. Когато се върна, председателят на губернския изпълком четеше края на резолюцията:

— „… да се уволни ръководството на Железкома за явен саботаж. Случаят да се предаде на следствените органи.“

Плешивият очакваше нещо по-лошо. Наистина уволнението от работа за саботаж поставя под съмнение благонадеждността му, но това е дреболия, а що се отнася за случая Боярка, за него той е спокоен, защото не е в неговия участък. „Тю, дявол да го вземе, мислех си, че тия са се докопали до нещо…“

Като слагаше книжата си в чантата, той каза почти успокоен:

— Че какво пък, аз съм безпартиен специалист и вие имате право да не ми се доверявате. Но съвестта ми е чиста. Ако не съм го направил, значи, че не съм могъл.

Никой не му отговори. Плешивият излезе, бързо се спусна по стълбата и с облекчение отвори пътната врата.

— Името ви, гражданино? — попита го някакъв човек с шинел.

Със замряло сърце плешивият заекна:

— Чер… вински…

След като чуждият човек излезе, тринадесетте души в кабинета на председателя на губернския изпълком събраха глави над голямата маса.

— Гледайте… — натисна пръст върху разтворената карта Жухрай. — Ето гара Боярка, на шест версти от сечището. Тук са складирани двеста и десет хиляди кубика дърва. Осем месеца работят трудоваци, изразходван е маса труд и накрая — предателство: железопътната линия и градът са без дърва. Трябва да се превозват шест версти до гарата. За това са нужни не по-малко от пет хиляди каруци в продължение на цял месец, и то при условие, ако се правят по два рейса на ден. Най-близкото село е на петнайсет версти. При това по тия места върлува Орлик с бандата си… Разбирате ли какво значи това?… Гледайте, по плана сеченето на дърва е трябвало да започне ей оттук и да върви към гарата, а тия негодници са го насочили навътре в гората. Вярна им е излязла сметката: няма да можем да закараме готовите дърва до линиите. И наистина ние и сто коли не можем да намерим. Ето къде ни удариха!… Това не е по-дребна работа от въстаническия комитет.

Стиснатият юмрук на Жухрай тежко се стовари върху оризовата хартия.

Всеки от тринадесетте ясно си представи целия ужас на това, което ги чакаше, но за което Жухрай не каза нищо. Зимата тропаше на вратите. Болници, училища, учреждения и стотици хиляди хора ще попаднат в лапите на студа, а по гарите — човешки мравуняци и само по един влак на седмицата.

Всеки дълбоко се замисли.

Фьодор разтвори юмрук:

— Има само един изход, другари: да построим за три месеца теснолинейка от гарата до сечището — шест версти — с оглед след месец и половина тя да стигне до началото му. С тая работа се занимавам вече цяла седмица. За това са нужни — гласът на Жухрай заскърца в пресъхналото му гърло — триста и петдесет работници и двама инженери. Релси и седем локомотива има в Пушча Водица. Комсомолците ги намериха там в складовете. Преди войната са искали да построят оттам до града теснолинейка. Но в Боярка работниците няма къде да живеят. Има само една развалина — горското училище. Работниците трябва да се изпращат на групи за по две седмици. Повече не могат да издържат. Да хвърлим ли там комсомолците, Аким? — И недочакал отговор, продължи: — Комсомолът ще хвърли там всичко, което може: първо, соломенската организация и част от града. Задачата е много трудна, но ако се каже на момчетата, че това ще спаси града и железопътната линия, те ще го направят.

Началникът на пътищата поклати недоверчиво глава и каза уморено:

— Едва ли ще излезе нещо от това. Да се прокара шест версти линия на голо място при сегашната обстановка: есен, дъждове, после студ!

Без да обръща глава към него, Жухрай отсече:

— Ти трябваше да наглеждаш работите по-добре, Андрей Василиевич. Ние ще построим линията. Няма да се оставим да замръзнем със скръстени ръце.

Натоварени са последните сандъци с инструменти. Влаковата бригада се разотиде по местата си. Ръмеше противен дъждец. По лъсналата от влагата тужурка на Рита се стичаха като стъклени синци дъждовни капки.

На сбогуване Рита стисна здраво ръката на Токарев и тихо каза:

— Желаем ви успех.

Старикът я погледна топло изпод посивелите ресни на веждите.

— Да, създадоха ни грижи, да ги вземе мътната! — измърмори той, като отговаряше гласно на мислите си. — Вие понаглеждайте тук. Ако стане някакво заприщване, натиснете дето трябва. Че без да протакат, тия плъхове не могат да работят. И тъй, дъще, време е да се качваме.

Старикът се загърна хубаво в сетрето си. В последния миг Рита попита уж случайно:

— Какво, нима Корчагин не е с вас? Не го виждам между вашите момчета.

— Той и техническият ръководител заминаха вчера с една дрезина, за да приготвят това-онова за нашето пристигане.

По перона към тях бързаха Жарки, Дубава, а с тях, с небрежно наметнат жакет, с угаснала цигара между тънките пръсти, Ана Борхарт.

Като поглеждаше към идващите, Рита зададе последния си въпрос:

— Как вървят вашите занимания с Корчагин?

Токарев я погледна учудено:

— Какви занимания, нали момчето е под твое опекунство? Че то неведнъж ми е говорило за теб. Не може да се нахвали.

Рита го слушаше с недоверие:

— Така ли, другарю Токарев? Нали той от мене е идвал да се доучва при тебе?

— При мен ли?… Не съм му виждал даже очите!

Локомотивът изрева. От вагона Клавичек викаше:

— Другарко Устинович, пусни нашия старец, не може така! Какво ще правим без него?

Чехът искаше да каже още нещо, но като видя приближаващите се трима, млъкна. За момент се сблъска с неспокойния блясък в очите на Ана, с тъга улови прощалната й усмивка към Дубава и рязко се отдръпна от прозореца.

Есенният дъжд шибаше лицето. Ниско над земята пълзяха тъмносиви, набъбнали от влага облаци. Късната есен бе оголила горските пълчища, старците-габъри стояха мрачни, скрили бръчките си под кафявия мъх. Безмилостната есен свлече богатите им премени и те стояха голи, мършави.

Самотна, сред гората се гушеше малка гара. От каменната товарна рампа към гората се точеше бразда разровена земя. Хората бяха се налепили по нея като мравки.

Противно жвакаше под ботушите лепкавата глина. Хората яростно ровеха земята край насипа. Глухо звънтяха лостовете, лопатите стържеха камъка.

А дъждът сееше като през дребно сито и студени капки проникваха през дрехите. Дъждът заличаваше труда на хората. Глината се стичаше от насипа като гъста каша.

Тежки и студени бяха прогизналите дрехи, но хората прекъсваха работата едва късно вечерта. И с всеки нов ден ивицата изкопана земя отиваше все по-навътре и по-навътре в гората.

Близо до гарата се виждаше печално превилият гръб каменен скелет на някакво здание. Всичко, каквото можеше да се изтръгне, да се свали или хвърли във въздуха — всичко беше вече отдавна заграбила ръката на мародера. Вместо прозорци и врати — дупки. Вместо вратички на печките — черна паст. През дупките на ограбения покрив се виждат ребрата на гредите.

Незасегнат бе останал само бетонният под на четирите широки стаи. Върху него нощем лягаха четиристотин души с дрехи, прогизнали и опръскани с кал. Хората изстискваха дрехите до вратата, от тях течаха мръсни вади. С тлъсти псувни ругаеха те проклетия дъжд и блатото. В тесни редици лягаха върху бетонния под, покрит с тънък пласт слама. Хората се мъчеха да се стоплят един друг. Дрехите се запарваха, но не съхнеха. А през чувалите на прозорците се стичаше на пода вода. Дъждът барабанеше шумно по железните останки на покрива, а през процепите на вратата свиреше вятър.

Сутрин пиеха чай в старата барака, дето беше кухнята, и се отправяха към насипа. На обяд ядяха убийствено еднообразна постна леща с шестстотин грама черен като антрацит хляб.

Това беше всичко, което можеше да им даде градът.

Техническият ръководител — сух, висок старец, с две дълбоки бръчки на страните — Валериан Никодимович Патошкин и техникът Вакуленко — набит, с месест нос на грубоватото лице — се настаниха в квартирата на началника на гарата.

Токарев нощуваше в стаичката на станционния чекист Холява, късокрак, подвижен като живак човек.

Строителният отряд понасяше лишенията с яростна упоритост.

С всеки нов ден насипът навлизаше все по-дълбоко в гората.

Отрядът наброяваше вече девет дезертьори. След няколко дни избягаха още пет души.

Строежът получи първия удар втората седмица: с вечерния влак от града не дойде хляб.

Дубава събуди Токарев и му съобщи това.

Секретарят на партийния колектив смъкна на пода косматите си крака и почна да се чеше яростно под мишницата.

— Фокусите започват — мърмореше той под нос, като се обличаше бързо.

В стаята се търкулна кълбообразният Холява.

— Бягай на телефона и се свържи със Специалния отдел! — заповяда му Токарев. — А за хляба никому нито гък — предупреди той Дубава.

След половинчасови псувни с телефонистите упоритият Холява успя да получи връзка със заместник-началника на Специалния отдел Жухрай. Токарев слушаше ругатните му и нетърпеливо пристъпваше от крак на крак.

— Как? Не са пратили хляб? Ей сега ще узная кой е направил това — заплашително загърмя в слушалката Жухрай.

— Ти ми кажи с какво ще храним ние утре хората! — сърдито крещеше в слушалката Токарев.

Очевидно Жухрай обмисляше нещо. След дълга пауза секретарят на партийния колектив чу:

— Хляб ще изпратим през нощта. Ще пратя с автомобила Лидке, той знае пътя. Сутринта ще имате хляб.

В ранни зори към гарата приближи опръскан с кал автомобил, натоварен с чували хляб. От него слезе уморен бледният от безсънната нощ Лидке-син.

Борбата за строежа се изостряше. От управлението на пътищата съобщиха: няма траверси. В града не можеха да се намерят превозни средства, за да прехвърлят релсите и локомотивчетата на строежа, а и самите локомотивчета, както се оказа, имаха нужда от сериозен ремонт. Първата група свършваше работа, а смяната не идваше, да се задържат изнемощелите до крайна степен хора, беше невъзможно.

В старата барака, при светлината на газениче, активът се съвещава до късна нощ.

Сутринта Токарев, Дубава и Клавичек заминаха за града, като взеха още шестима, за да ремонтират локомотивите и да доставят релси. Клавичек, който беше хлебар по професия, изпратиха като контрольор в отдела по снабдяването, а останалите — в Пушча Водица.

А дъждът се лееше непрестанно.

Корчагин с усилие измъкна крака си от лепкавата глина и по острия студ в стъпалото разбра, че изгнилата подметка на ботуша се е отпрала напълно. Още с пристигането си тук той страдаше от лошите си ботуши, винаги влажни и жвакащи в калта; а сега едната подметка падна съвсем и босият крак стъпваше в пронизващо студената глинена каша. Ботушът го изваждаше от строя. Павел измъкна от калта останките от подметката, погледна я с отчаяние и наруши дадената пред себе си дума да не псува. С остатъка от ботуша отиде в бараката. Седна до походната кухня, разгъна окаляната партенка и протегна към печката вкочанения си от студ крак.

Одарка, жената на станционния пазач, взета от готвача за помощница, режеше на кухненската маса цвекло. Природата беше дала на доста младата жена на пазача всичко в изобилие: широки мъжки рамене, юнашки гърди, прави, мощни бедра; тя боравеше умело с ножа и на масата бързо растеше грамада нарязан зеленчук.

Одарка хвърли небрежен поглед към Павел и попита недоброжелателно:

— Ти какво, за обед ли се присламчваш? Рано е още. Вижда се, че клинчиш от работа, момче. Къде си пъхаш крака? Тук е кухня, а не баня — подбра тя Корчагин.

Влезе възрастният готвач.

— Ботушът ми се разпадна на съставните си части — обясни Павел присъствието си в кухнята.

Готвачът погледна осакатения ботуш и кимна с глава към Одарка:

— Мъжът й е половин обущар, той ще може да ви услужи, че без обувки е страшна работа.

Като чу думите на готвача, Одарка погледна към Павел и се посмути.

— Аз пък ви взех за лентяй — призна си тя.

Павел се усмихна добродушно. Одарка разгледа ботуша с очите на познавач:

— Какво ще го кърпи мъжът ми — няма смисъл, ами за да не си осакатите крака, ще ви донеса един стар галош, търкаля се някъде на тавана в къщи. Де се е видяло тъй да се мъчи човек! Днес-утре ще стегне студ и ще си загинете като нищо — каза Одарка вече съчувствено, остави ножа и излезе.

Скоро се върна с един дълбок галош и парче платно. Когато увитият с платно и стоплен крак беше пъхнат в топлия галош, Павел погледна жената на пазача с мълчалива благодарност.

Токарев се върна от града раздразнен, събра актива в стаята на Холява и му съобщи доста неприятни новини:

— Навред неуредици. Където да погледнеш, навсякъде колелата се въртят все на едно място. Изглежда, малко бели гъски сме пипнали, та ще имаме работа тепърва — докладваше старикът на събраните. — Ще ви кажа открито, момчета: работата хич не върви. Втората смяна още не е събрана, а колко ще пратят — не се знае. Всеки ден може да ни свие студът. А преди това, ако ще да изпукаме, трябва да минем блатото, инак после не можем изгриза земята със зъби. И тъй, момчета, в града ще поставят „натясно“ всички, които пречат, а ние тук трябва да удвоим бързината. Ако ще пет пъти да пукнем, линията трябва да довършим. Инак какви болшевики ще бъдем — никакви, кашава работа — говореше Токарев, не с обикновения си пресипнал бас, а с напрегнато стоманен глас. Блестящите му очи под смръщените вежди говореха за решителност и упорство. — Още днес ще свикаме закрито събрание, ще обясним на нашите и утре — всички на работа. Утре разпущаме безпартийните, а ние оставаме. Ето решението на губкома — предаде той на Панкратов сгънат на четири лист.

През рамото на носача Корчагин прочете:

„На строежа трябва да се оставят всички членове на комсомола, като им се разреши да бъдат сменени не по-рано от първата доставка на дърва.

За секретар на губкома на комсомола Р. Устинович“

В тясната барака не може да се мине. Сто и двадесетте души са препълнили всички ъгълчета. Стояха прави край стените, покачени по масите и дори върху кухнята.

Панкратов откри събранието. Токарев говори малко, но краят на речта му покруси всички:

— Комунистите и комсомолците утре няма да заминат.

Ръката на стареца подчерта във въздуха цялата неумолимост на решението. Тоя жест унищожи всяка надежда за връщане в града при своите, за измъкване от тая кал. В първата минута нищо не можеше да се разбере от викове. От движението на телата опушеното газениче замига неспокойно. Тъмнината скриваше лицата. Шумът от гласовете нарастваше. Едни говореха мечтателно за „домашния уют“, други се възмущаваха, крещяха за умората си. Мнозина мълчаха. И само един заяви, че ще избяга. Сърдитият му глас от ъгъла кънтеше, сипейки псувни:

— Майната му! Няма да остана тук нито ден! Изпращат на каторга хората, но поне заради престъпление! А нас за какво? Държаха ни две седмици — стига. Няма вече глупци. Нека тоя, който е заповядал, да дойде сам да строи. Който иска, нека рови в тая кал, но аз имам само един живот. Утре заминавам.

Окунев, зад чийто гръб стоеше кресльото, запали клечка кибрит, за да разгледа дезертьора. Клечката за миг изтръгна от тъмнината изкривено от злобна гримаса лице с отворена уста. Окунев го позна: синът на счетоводителя от губпродкома.

— Какво ме гледаш? Аз не се крия, не съм крадец.

Клечката угасна. Панкратов се изправи цял.

— Кой дрънка там? За кого партийната задача е каторга? — глухо каза той, като оглеждаше с тежък поглед близостоящите. — Братлета, не бива да се връщаме в града. Нашето място е тук. Ако ние офейкаме оттук, хората ще измръзнат. Братлета, колкото по-скоро свършим, толкова по-скоро ще се върнем, а да бягаме, както иска тоя плачльо, не ни позволява нашата идея и дисциплина.

Носачът не обичаше дългите речи, но и тая, тъй кратка, бе прекъсната от същия глас:

— А безпартийните отиват ли си?

— Да — отсече Панкратов.

Към масата си проправи път момък с късо градско палто. Като прилеп се изви над масата малката книжка, удари Панкратов в гърдите и отскочила на масата, застана като колибка.

— Ето книжката ми, вземете я, моля. Заради това парче картон няма да пожертвувам здравето си!

Краят на фразата потъна в избухналите в бараката гласове:

— Какво хвърляш?

— Ах, ти, продажна душа!

— Промъкна се в комсомола, топло местенце търсеше!

— Вън оттук!

— Хубаво ще те стоплим тебе, тифозна въшко! Този, който хвърли книжката, се провираше с наведена глава към изхода. Правеха му път, отдръпвайки се като от чумав. Вратата скръцна след него.

Панкратов смачка хвърлената книжка и я пъхна в пламъка на газеничето. Картонът се запали, като се свиваше в овъглена тръбичка.

В гората проехтя изстрел. Откъм старата барака в тъмнината на гората потъна кон с конник. От горското училище и бараката дотичаха хора. Някой случайно се натъкна на една дъсчица, пъхната в прореза на вратата. Драснаха клечка кибрит. Като закриваха с полите на дрехата разлюляното от вятъра пламъче, прочетоха:

„Махайте се всички от гарата, отдето сте дошли. Който остане, ще бъде убит. За никого няма да има милост. Давам ви срок до утре вечер.

Подпис: Атаман Чеснок“

Чеснок беше от бандата на Орлик.

На масата в стаята на Рита лежи разтворен дневник.

2 декември

„Сутринта падна първият сняг. Голям студ е. На стълбата срещнах Вячеслав Олшински. Тръгнахме заедно.

— Винаги ме радва първият сняг. Какъв студ! Чудесно, нали? — каза Олшински.

Спомних си за Боярка и отговорих, че студът и снегът никак не ме радват, напротив — потискат ме. Казах му защо.

— Това е субективно схващане. Ако продължим мисълта ви, трябва да отречем смеха и изобщо проявите на жизнерадост, да кажем, през време на война. Но това в живота не става. Трагедията е там, дето е линията на фронта. Там усещането на живота е потиснато от близостта на смъртта. Но дори и там се смеят. А далеч от фронта животът е все същият: смях и сълзи, мъка и радост, жажда за зрелища и наслади, вълнение, любов…

В думите на Олшински мъчно може да се открие ирония. Олшински е пълномощник на Наркоминдела. В партията е от 1917 година. Облечен е по европейски, винаги гладко избръснат, леко парфюмиран. Живее в нашия дом, в квартирата на Сегал. Понякога вечер се отбива при мене. С него е интересно да се говори, познава Запада, дълго е живял в Париж, но не мисля, че можем да станем добри приятели. Причина за това е, че в мене той вижда преди всичко жената и едва след това партийния другар. Наистина той не маскира стремежите и мислите си — достатъчно е мъжествен, за да говори истината, и влеченията му не са груби. Умее да ги направи красиви. Но той не ми харесва.

Грубоватата простота на Жухрай ми е несравнимо по-близка, отколкото европейското лустро на Олшински.

От Боярка получаваме кратки сведения. Всеки ден стотина прокопани метра. Гредите слагат направо на замръзналата земя в изкопани за тях гнезда. Там има само двеста и четиридесет души. Половината от втората смяна се разбягаха. Условията наистина са тежки. Как ли ще работят в студа!… Дубава е там вече цяла седмица. От осемте локомотива в Пушча Водица са монтирани пет. За останалите липсват части.

Срещу Дмитрий трамвайното управление е завело углавно дело — задържал насила с бригадата си всички товарни трамвайни коли, които пътуват от Пушча Водица за града. Като свалил пътниците, той натоварил колите с релси за теснолинейката. Докарал деветнайсет коли по градската линия до гарата. Трамвайните работници помагали с усърдие.

На гарата останалите другари от соломенския комсомол през нощта ги натоварили, а Дмитрий със своите хора откарал релсите в Боярка.

В бюрото Аким се отказа да постави въпроса за Дубава. Дмитрий ни разказа за безобразното разтакаване и бюрократизъм в Управлението на трамваите. Там категорично отказали да дадат повече от две коли. Туфта прочел на Дубава следното нравоучение:

— Време е да изоставим партизанските методи. Сега за това човек може да отиде в затвора. Като че ли не можем да се споразумеем и да минем без въоръжена намеса?

Не съм виждала досега Дубава толкова свиреп:

— Но защо ти, книжни молецо, не си се споразумял? Седи там, мастилената му пиявица, и си чеше езика. Да се върна без релси в Боярка, то значи да ми разбият мутрата. А тебе, за да не се пречкаш в краката, трябва да те пратят на строежа. Токарев да те изсуши тебе хубаво! — гърмеше Дмитрий пред целия губком.

Туфта подаде оплакване срещу Дубава, но Аким ме помоли да изляза и поговори с него десетина минути. Туфта изскочи от стаята на Аким зачервен и зъл.

3 декември

В губкома е заведено ново дело, тоя път от Трансчеката. Панкратов, Окунев и още няколко другари отишли на гара Мотовиловка и вдигнали от пустеещите постройки вратите и рамките на прозорците… Когато товарели всичко това на товарния влак, станционният чекист се опитал да ги арестува. Те го обезоръжили и едва когато влакът тръгнал, му върнали револвера, след като извадили патроните. Прозорците и вратите откарали. Отделът за поддържане на пътищата обвинява Токарев, че присвоил незаконно от боярския склад двадесет пуда гвоздеи. Дал ги на селяните, задето превозвали от сечището дълги греди, които те слагат вместо траверси.

Говорих с другаря Жухрай за тия дела. Той се смее: «Ще ги претупаме всички тия дела.»

Положението на строежа е крайно натегнато и всеки ден е скъп. За всяка дреболия трябва да се настоява упорито. Току мъкнем в губкома разни типове, дето спъват работата. Момчетата на строежа излизат все по-често от рамките на формалистиката.

Олшински ми донесе малка електрическа печка. С Олга Юренева си греем ръцете на нея. Но в стаята не става по-топло. Как ще мине тая нощ там, в гората? Олга разправя, че в болницата било много студено и болните не излизали изпод одеялата. Палят през два дни.

Да, другарю Олшински, трагедията на фронта се оказа трагедия в тила!

4 декември

Цяла нощ валя сняг. Пишат ни, че в Боярка е засипал всичко. Работата е спряла. Разчистват пътя. Днес губкомът взе решение: първият етап на строежа, до границата на сечището, да се завърши не по-късно от 1 януари 1922 година. Когато предали това в Боярка, Токарев, казват, отвърнал: «Ако не пукнем, ще го изпълним.»

За Корчагин не чувам нищо. Чудно, че и срещу него не е заведено «дело» като Панкратовото. И досега не знам защо не иска да се среща с мен.

5 декември

Вчера бандата е обстрелвала строежа на линията.“

Конете стъпват предпазливо в мекия, податлив сняг. Понякога ще се размърда под снега притиснато от копитото клонче и ще изпращи — тогава конят изпръхтява. Дръпва се встрани, но като получи удар с камшика по прилепналите уши, минава в галоп, за да догони тия пред него.

Около десетина конници превалиха хълмистия рид, в който опираше ивица черна, още непокрита със сняг земя.

Тук конниците спряха конете. Стремената се удариха едно в друго и звъннаха. Шумно разтърси цялото си тяло потният от дългото препускане жребец на предния ездач.

— Събрала се е голяма сган — говореше предният ездач. — Сега ще им донесем хубав студ. Атаманът каза: тия скакалци утре да ги няма, защото е ясно, че тия мръсници ще стигнат до дървата…

Те се приближаваха към гарата на върволица по страничната пътека край теснолинейката. Ходом стигнаха до откритата полянка край старото училище, но не излязоха на нея, а останаха зад дърветата.

Залп раздра тишината на тъмната нощ. Като катеричка се плъзна снежна буца от някакво клонче на сребристата от лунната светлина бреза. А между дърветата късите карабини цъкаха искри, куршумите човъркаха ронливата мазилка, жалостно дрънкаха пробитите стъкла на донесените от Панкратов прозорци.

Залпът вдигна хората от бетонния под, изправи ги на крака, но когато страшните щурци почнаха да летят из стаята, страхът пак ги повали на пода.

Падаха един върху друг.

— Къде? — хвана Дубава Павел за шинела.

— На двора.

— Лягай, идиот! Щом се покажеш, ще останеш на място — възбудено шепнеше Дмитрий.

Те лежаха в стаята до самата врата. Дубава, прилепен до пода, бе протегнал към вратата ръка, в която държеше револвер. Корчагин беше клекнал и нервно опипваше с пръсти патронните гнезда в барабана на нагана. В него имаше пет патрона. Като разбра, че са празни, обърна барабана.

Стрелбата престана. Настъпилата тишина ги озадачи.

— Момчета, който има оръжие, да дойде насам — шепнешком изкомандува Дубава на налягалите.

Корчагин отвори предпазливо вратата. На полянката беше пусто. Снежинките падаха бавно на спирали.

А в гората десетте конници пришпорваха конете.

Към обед от града пристигна моторна дрезина. От нея слязоха Жухрай и Аким. Посрещнаха ги Токарев и Холява. От дрезината снеха и поставиха на перона една картечница „Максим“, няколко сандъка с картечни ленти и двадесетина пушки.

Запътиха се бързо към работното място. Шинелът на Фьодор чертаеше с полите си зигзаги по снега. Походката му бе мечешка, тромава — още не беше отвикнал да разтваря крака като пергел, сякаш под него беше все още люлеещата се палуба на миноносеца. Токарев трябваше просто да тича след спътниците си: високият Аким вървеше в крак с Фьодор.

— Нападението на бандата е още половин нещастие. Но пред нас се изправя голям баир. Дявол го взел, какво ни дойде до главата! Много земя трябва да се копае!

Старикът се спря, обърна се с гръб към вятъра, запали цигара в шепата си, пусна дим един-два пъти и догони отдалечилите се другари. Аким се спря да го почака. Жухрай крачеше напред, без да забавя ход.

Аким попита Токарев:

— Ще имате ли сили да построите в срок поне отправната линия?

Токарев не отговори веднага.

— Да ти кажа, синко — отвърна най-сетне той, — с една дума, не може да се построи, но не може и да не се построи. Това е положението.

Те настигнаха Фьодор и продължиха заедно. Шлосерът заговори възбудено:

— Тъкмо тук почва и проклетото „но“. То тук само ние двамата с Патошкин знаем, че при такива кучешки условия, с такива материали и с толкова работници е невъзможно да се построи. Но затова пък всички до един знаят, че да не се построи, е невъзможно. И ето защо аз можах да кажа: „Ако не изпомръзнем, ще я изкараме.“ Вижте сами, вече втори месец, откак се ровим тук, идва краят на четвъртата смяна, а основният състав работи без почивка, държи се само благодарение на младостта си. А половината от хората са простудени. Сърцето ти се облива в кръв само като погледнеш тия момчета. Цена нямат… Тоя пущинак ще вкара в гроба мнозина от тях.

Теснолинейката беше напълно готова на един километър от гарата.

По-нататък, на километър и половина, върху изкопаната линия лежаха, закрити в земята, дълги греди като повален от вятъра стобор. Това са траверси. Още по-нататък, до самия хълм, се простираше само равен път.

Тук работеше първа строителна група под ръководството на Панкратов. Четиридесет души поставяха траверси. Червенобрад селянин с нови цървули смъкваше, без да бърза, от широка шейна греди и ги хвърляше върху линията. По-нататък разтоварваха още няколко такива шейни. Два дълги железни пръта лежаха на земята. Това беше формата на релсите, по тях изравняваха траверсите. За трамбоване на земята се използуваха брадви, лостове, лопати.

Мъчителна и бавна е тази работа — слагането на траверси. Здраво и устойчиво трябва да лежат в земята траверсите, и то така, че релсата да се опира еднакво върху всички.

Техниката на слагането се знаеше само от един старец, без бял косъм на своите петдесет и четири години, с черна като смола, разделена на две брада — железопътния надзирател Лагутин. Той работеше доброволно четвърта смяна, понасяше с младежите всички несгоди и спечели всеобщото уважение на отряда. Този безпартиен (баща на Таля) винаги заемаше почетно място на всички партийни съвещания. Горд от това, старецът даде дума да не напуща строежа.

— Как да ви оставя, кажете ми, моля ви се! Ще объркате без мене работата, тук трябва око, практика. Ехе, колко съм ги слагал тия траверси в Русията през живота си… — добродушно казваше той при всяка смяна и пак оставаше.

Патошкин му вярваше и рядко се отбиваше на неговия участък. Когато тримата се приближиха към работещите, Панкратов, потен и почервенял, сечеше с брадва гнездо за траверсата.

Аким едва можа да познае носача. Панкратов беше отслабнал, широките му скули бяха станали по-остри и лошо измитото му лице изглеждаше някак потъмняло и удължено.

— Значи, губернията дойде! — каза той и подаде на Аким горещата си и влажна ръка.

Шумът от лопатите престана. Аким виждаше наоколо си бледни лица. Свалените шинели и полушубки се търкаляха наоколо направо върху снега.

Като поприказва с Лагутин, Токарев забра Панкратов и поведе гостите към изкопа. Носачът вървеше редом с Фьодор.

— Панкратов, я ми разправи каква беше оная история с чекиста в Мотовиловка? Как мислиш, не сте ли прекалили малко с разоръжаването му? — сериозно попита Фьодор мълчаливия носач.

Панкратов смутено се усмихна:

— Ние го разоръжихме с негово съгласие, той сам ни помоли. Нали е наше момче! Ние му разправихме всичко подробно, а той рече: „Аз, момчета, нямам право да ви позволя да отнесете прозорците и вратите. Имам заповед от другаря Дзержински да се прекрати разхищението на железопътното имущество. Тук с началника на града сме на нож, той краде, мръсникът, а аз му преча. Ако ви пусна, той без друго ще донесе по служба и ще ме изправят пред Ревтрибунала[1]. Затова вие ме разоръжете и да ви няма. Ако началникът на гарата не направи донесение, с това и ще си свърши.“ Така и направихме. Да не би за себе си да откарахме вратите и прозорците!

Забелязал искрица смях в очите на Жухрай, Панкратов добави:

— Нека ние да носим отговорността, момчето го оставете на мира, другарю Жухрай.

— Всичко това е ликвидирано. Но занапред такива работи не бива да стават — това разстройва дисциплината. Ние сме достатъчно силни, за да бием бюрократизма организирано. Толкова по това, да поговорим за нещо по-важно. — И Фьодор почна да разпитва подробно за нападението.

На четири километра и половина от гарата лопатите се врязваха яростно в земята. Хората разсичаха хълма, който беше им се изпречил на пътя.

А встрани стояха седем души, въоръжени с карабината на Холява и с револверите на Корчагин, Панкратов, Дубава и Хомутов. Това беше всичкото оръжие на отряда.

Патошкин седеше на насипа, като вписваше цифри в бележника си. Инженерът бе останал сам. Вакуленко, който предпочете съда за дезертьорство пред смъртта от бандитски куршум, сутринта бе офейкал в града.

— Тоя изкоп ще ни отнеме половин месец, земята е замръзнала — каза тихо Патошкин на застаналия пред него Хомутов, вечно намръщен, тромав мечок, скъп на думи.

— Дават ни всичко двайсет и пет дни за завършване на линията, а вие слагате само за изкопа петнайсет — отвърна му Хомутов, като хапеше сърдито с устни края на мустака си.

— Този срок е нереален, наистина аз никога в живота си не съм строил при такава обстановка и с такъв човешки материал като тоя. Мога и да сгреша, което ми се случва вече два пъти.

В това време Жухрай, Аким и Панкратов се приближаваха към изкопа. От хълма ги забелязаха.

— Я виж, кои са тия? — бутна Корчагин с лакът един кривоглед момък в стар, скъсан на лактите пуловер — Петка Трофимов, резач на болтове от главните работилници, като сочеше с пръст надолу. И в същия миг, без да оставя лопатата, Корчагин хукна надолу. Очите му под козирката на шлема се усмихваха топло и Фьодор стисна ръката му по-дълго, отколкото на другите.

— Здравей, Павел. Иди го познай в тази разнокалибрена екипировка.

Панкратов се усмихна криво.

— Това се казва комбинация от пет пръста, и то и петте стърчат навънка. Отгоре на това дезертьорите му отмъкнаха шинела. С Окунев живеят в комуна: Окунев даде на Павел сетрето си. Няма нищо, Павлуша е горещо момче. Ще погрее седмица бетона, сламата все едно, че я няма, па накрая ще хвърли топа — мрачно говореше носачът на Аким.

Червеновеждият, малко чипонос Окунев, премигвайки с хитри очи, възрази:

— Няма да оставим Павлушка да загине. Ще гласуваме — и ще иде в кухнята готвач, помощник на Одарка. Там, ако не е глупав, хем ще се поохрани, хем ще се постопли — къде край печката, къде край Одарка.

Дружен смях заглуши думите му.

Тоя ден се смяха за пръв път.

Фьодор разгледа възвишението, ходи с Токарев и Патошкин с шейна към сечището и се върна обратно. На хълма копаеха земята със същото упорство. Фьодор гледаше мяркащите се лопати, превитите в напрегнато усилие гърбове и каза тихо на Аким:

— Няма нужда от митинг. Кого ще агитираме тук. Ти право каза, Токарев: цена нямат те. Ето де се калява стоманата.

С възторг и сурова любовна гордост гледаше Жухрай копачите. Не беше минало много време от деня, когато част от тия копачи стояха с настръхнали стоманени щикове в ръце през нощта преди метежа. А сега те са обзети от едничкия стремеж да докарат стоманените жили на релсите до мечтаното дървено богатство — извор на топлина и живот.

Патошкин вежливо, но убедено доказваше на Фьодор невъзможността изкопът да се свърши по-рано от две седмици. Фьодор слушаше изчисленията му и нещо съобразяваше.

— Свалете хората от хълма, карайте линията по-нататък, а него ще овладеем другояче.

На гарата Жухрай дълго седя на телефона. Холява пазеше пред вратата. Той чуваше зад гърба си глухия бас на Фьодор:

— Позвъни веднага от мое име на началник-щаба на окръга, нека веднага полкът на Пузиревски да се прехвърли в сектора на строежа. Трябва да се очисти районът от банди. Пратете от базата брониран влак с подривници. За останалото ще се погрижа сам. Ще се върна през нощта. Към дванайсет часа прати на гарата Лидке с колата.

В бараката след кратката реч на Аким заговори Жухрай. Така в другарски разговор незабелязано мина цял час. Фьодор говореше на строителите, че в никакъв случай не бива да се наруши срокът за довършване на строежа, първи януари.

— Строежът минава на военни начала. Комунистите се превръщат в рота ЧОН. За командир на ротата се назначава другарят Дубава. И шестте строителни групи получават определени задачи. Останалата част от строежа се разделя на шест равни части. Всяка група получава своята част. До първи януари цялата работа трябва да бъде свършена. Групата, която първа свърши работата, получава право на почивка и заминаване в града. Освен това президиумът на губизпълкома ще ходатайствува пред ВУЦИК за награждаване на най-добрия работник на тази група с ордена „Червено знаме“.

За началници на строителните групи бяха утвърдени: на първата — другарят Панкратов, на втората — другарят Дубава, на третата — другарят Хомутов, на четвъртата — другарят Лагутин, на петата — другарят Корчагин, на шестата — другарят Окунев.

— Началник на строежа — завърши речта си Жухрай, — негов идеен ръководител и организатор, си остава доживотно Антон Никифорович Токарев.

Като че пръхнаха ято птици, тъй заръкопляскаха ръцете, усмихнаха се суровите лица и дружески-шеговитата последна фраза на този сериозен човек подействува облекчително след дългото внимание, предизвиквайки взрив от смях.

Цяла група от двадесет души изпращаха Аким и Фьодор до моторната дрезина.

На сбогуване с Корчагин, загледан в натъпкания му със сняг галош, Фьодор тихо му каза:

— Ще ти пратя ботуши. Още ли не са измръзнали краката?

— Кажи-речи, почнаха да подпухват — отвърна Павел и сетил се за отколешната си молба, хвана Фьодор за ръкава: — Ще ми дадеш ли малко патрони за нагана? Имам само три сигурни.

Жухрай печално поклати глава, но като видя огорчението в очите на Павел, без да мисли, откопча своя маузер:

— Ето ти подарък от мен.

Павел не можа да повярва, че му подаряват вещ, за която е мечтал тъй дълго, но Жухрай препаса ремъка през рамото му.

— Вземи, вземи! Знам, че отдавна си му хвърлил око. Само че бъди внимателен, да не застреляш някого от своите. Ето ти още три пълни пачки за него.

Към Павел се устремиха нескрито завистливи погледи. Някой извика:

— Павка, дай да се разменим: давам ти ботушите и полушубката отгоре.

Панкратов шеговито бутна Павел в гърба:

— Дяволе, смени го за валенките. Че то с галоша няма да доживееш до Коледа.

Сложил крак на стъпалото на дрезината, Жухрай пишеше разрешение за подарения револвер.

Рано сутринта, глухо тракайки върху стрелките, към гарата се приближи брониран влак. На рунтави пискюли изскачаше бялата като лебедов пух освободена пара и веднага изчезваше в студения чист въздух. От бронираните кутийки излизаха хора, опаковани в кожа. След няколко часа трима подривници от бронирания влак забиха дълбоко в хълма две огромни черни тикви, свързаха ги с дълги шнурове и дадоха сигнални изстрели. От станалото вече опасно възвишение на всички посоки хукнаха хора. Кибритената клечка запали края на шнура и той пламна с фосфорен блясък.

Сърцата на стотици хора се свиха за миг. Една-две минути мъчително очакване — и… земята потрепера, страшна сила разруши върха на хълма, като изхвърли в небето огромни буци пръст. Вторият взрив беше по-силен от първия. Страшният грохот се разнесе по горските усои, като ги изпълни с хаос от звуци от разкъсания на парчета хълм.

Там, дето преди малко беше възвишението, зееше дълбока яма и на десетки метри наоколо разровената земя бе затрупала захарната белина на снега.

В образуваната от взрива падина се втурнаха хора с кирки и лопати.

След заминаването на Жухрай на строежа се разгърна упорито състезание — борба за първенство.

Много преди разсъмване, без да буди никого, Корчагин стана тихо и едва влачейки вдървените си от студения под крака, тръгна към кухнята. Като възвари в баката вода за чай, върна се и разбуди цялата си група.

Когато се събуди целият отряд, навън вече беше светло.

През време на сутрешния чай в бараката към масата, дето седеше Дубава със своите арсеналци, си проправи път Панкратов.

— Митяй, видя ли, че Павка е вдигнал хората си в тъмни зори? Сигурно вече са изкарали десетина сажена. Момчетата казват, че той така е навил своите хора от главните работилници, че те решили да свършат участъка си на двадесет и пети. Иска да удари всички ни в земята. Но да имат да вземат! — сърдито говореше той на Дубава.

Митяй се усмихна кисело. Той разбираше много добре защо постъпката на групата от главните работилници бе засегнала тъй болезнено секретаря на колектива от речното пристанище. Че и него, Дубава, го амбицира с туй другарчето Павлуша: той тихомълком бе хвърлил предизвикателство на целия отряд.

— Дружбата си е дружба, но тютюна всеки отделно си пуши — тук вече зависи „кой кого“ — каза Панкратов.

Около пладне енергичната работа на групата на Корчагин беше неочаквано прекъсната. Часовоят, застанал до сложените в пирамида пушки, забеляза между дърветата група конници и даде тревожен изстрел.

— Момчета, на оръжие! Бандити! — извика Павел, захвърли лопатата и хукна към дървото, дето висеше неговият маузер.

Грабнала наличното оръжие, групата залегна направо в снега отстрани на пътя. Първите конници замахаха с шапки. Един от тях извика:

— Стойте, другари! Свои!

Петдесет конници с будьоновки с червени звезди се приближаваха по пътя.

Оказа се, че един взвод от полка на Пузиревски бе дошъл да навести строежа. Павел съгледа откъснатото ухо на коня на командира. Хубавата сива кобила с бяло петно на челото не стоеше на едно място, а „играеше“ под конника. Тя плахо се дръпна назад, когато Павел изтича към нея и я хвана за юздата:

— Лиска, галенице, ето къде се срещнахме! Оцеляла си от куршума, хубавице моя едноуха.

Той нежно прегърна тънката шия на коня, като милваше с ръка тръпнещите му ноздри. Командирът се вглеждаше внимателно в Павка и като го позна, извика учуден:

— Ами че това е Корчагин!… Коня позна, а Середа хич и не забелязва. Здравей, братче!

В града „натиснаха всички лостове“. Това се отрази веднага на строежа. Жарки изпразни райкома, като изпрати останките от организацията на Боярка. В Саломенка останаха само момичетата. От железопътния техникум Жарки успя да издействува изпращането на нова група студенти на строежа.

Като съобщаваше всичко това на Аким, той каза полушеговито:

— Останах само с женския пролетариат. Ще турна Лагутина да ме замества. На вратата ще напишем: „Жен-отдел“ — и право в Боярка. Неудобно ми е, знаеш, сам мъж да се върти между жените. Момичетата току ме поглеждат подозрително. Сигурно си говорят, свраките недни: „Изпрати всички, а той остана, хитрецът“, или нещо по-обидно. Моля ти се, разреши ми да отида.

Аким му отказа със смях.

В Боярка пристигна сума народ. Пристигнаха и шестдесет студенти от железопътния институт.

Жухрай издействува от управлението на пътищата да изпратят в Боярка четири пътнишки вагона за жилища на новодошлите работници.

Групата на Дубава бе освободена от работа и изпратена в Пушча Водица. Тя получи заповед да достави на строежа локомотивчета и шестдесет и пет товарни платформи за теснолинейката. Тази работа се смяташе като задача на участъка.

Преди да замине, Дубава посъветва Токарев да извика Клавичек на строежа и да му повери новоорганизираната група. Токарев издаде заповед, без да подозира истинската причина, която накара арсеналеца да си спомни за съществуването на чеха. А причината беше бележката на Ана, предадена му от пристигналите соломенци.

„Дмитрий! — пишеше Ана. — Двамата с Клавичек ви събрахме грамаден куп литература. Изпращаме на теб и на всички боярски щурмоваци нашия горещ поздрав. Какви сте юначаги всички! Желаем ви сили и енергия. Вчера от складовете раздадоха последните запаси дърва. Клавичек ме моли да ви предам поздрава му. Чудесен момък! Сам пече хляба за вас. Във фурната не се доверява на никого. Сам сее брашното, сам меси тестото в машината. Намерил е отнякъде хубаво брашно и вади отличен хляб, не като оня, който получавам аз. Вечер у дома се събират нашите: Лагутина, Артюхин, Клавичек и понякога Жарки. Учението напредва по малко, но повече говорим за всичко и за всички, а най-често за вас. Момичетата са възмутени от отказа на Токарев да ги приеме на строежа. Те уверяват, че ще понесат лишенията наравно с всички. Таля казва: «Ще облека дрехите на тате и ще се изтъпанча пред него, нека се опита да ме изпъди.» — И сигурно ще го направи. Поздрави от мен черноокия.

Ана“

Бурята връхлетя изведнъж. Небето се покри със сиви, ниски облаци. Заваля гъст сняг. Вечерта в комините зави вятърът, засвири в дърветата, подгони неуловимия снежен вихър и затревожи гората със застрашителния си вой.

Цяла нощ бушува и вилня бурята. Хората измръзнаха до кости, макар че печките горяха цяла нощ. Станционната развалина не задържаше топлината.

Сутринта отрядът, който отиде на работа, затъна в дълбокия сняг, а над дърветата пламтеше слънцето и върху синьото небе нямаше нито едно облаче.

Групата на Корчагин разчистваше своя участък от снежни преспи. Едва сега Павел почувствува колко мъчителни са страданията от студа. Старото сетренце на Окунев не можеше да го стопли, галошът се набиваше със сняг. Той неведнъж го изгубваше в преспите. А ботушът на другия крак заплашваше да се разпадне съвсем. От спането върху пода на врата му се издуха два огромни цирея. Токарьов му даде кърпата си за лице, за да я връзва на врата вместо шал.

Слаб, с възпалени очи, Павел ринеше снега, размахвайки яростно широката дървена лопата.

В това време на гарата допълзя пътнишки влак. Едва го дотътра дотук издъхващият локомотив: на тендера — нито едно дърво, в пещта догаряха последните останки.

— Ако ни дадете дърва, ще продължим, ако не — прехвърлете влака на глуха линия, докато може да се движи! — крещеше машинистът на началника на гарата.

Прехвърлиха влака на глуха линия. Съобщиха на омърлушените пътници причината за спирането. В претъпканите вагони почнаха да се вайкат и да кълнат.

— Приказвайте със старика — ей го, дето върви по перона. Той е началник на строежа. Той може да заповяда да докарат с шейна дърва за локомотива. Слагат ги вместо траверси — посъветва кондукторите началникът на гарата.

Те тръгнаха към Токарев.

— Ще ви дам дърва, но не безплатно. Та това ни е строителният материал. Засипаха ни преспи. Във влака има шестстотин-седемстотин пътници. Децата и жените могат да останат във вагоните, а останалите ще вземат по една лопата и ще гребат сняг до вечерта. Срещу това ще получат дърва. Ако откажат, нека стоят до Нова година — каза Токарев на кондукторите.

— Вижте, момчета, колко народ пристига! Гледай, и жени! — учудено се развикаха зад гърба на Корчагин.

Павел се обърна.

— Ето ти сто души, дай им работа и наглеждай да не бездействуват — каза Токарев, като се приближи.

Корчагин раздаваше работа на новодошлите. Някакъв висок мъж с униформен железничарски шинел с кожена яка, с топъл астраганен калпак въртеше възмутено лопатата в ръце и обърнат към застаналата до него млада жена с шапчица от морска котка с пухкаво помпонче на върха, протестираше:

— Няма да рина сняг, никой не може да ме принуди. Ако ме помолят, като железопътен инженер мога да се разпоредя за работата, но нито ти, нито аз сме длъжни да ринем сняг, това не се предвижда по правилниците. Старикът върши беззаконие. Аз ще го подведа под отговорност. Кой е тук надзирател? — попита той най-близкостоящия работник.

Корчагин се приближи до него:

— Гражданино, защо не работите?

Мъжът измери Павел с презрителен поглед от глава до пети:

— А вие какво представлявате от себе си?

— Аз съм работник.

— Тогава няма какво да говоря с вас. Пратете при мен надзирателя или какъвто имате там…

Корчагин го погледна изпод вежди:

— Щом не искате да работите — добре. Без нашата отметка върху билета вие няма да можете да се качите на влака. Такава е заповедта от началника на строежа. И вие ли отказвате, гражданко? — обърна се Павел към жената и в миг се вкамени: пред него стоеше Тоня Туманова.

Тя с мъка позна в тоя дрипльо Корчагин. Павел стоеше пред нея с окъсаната си износена дреха и фантастичните обувки, с мръсна кърпа за лице на врата, с отдавна немито лице. Само очите му горяха с все същия неугасим пламък! Неговите очи! А не беше много отдавна, когато този дрипльо, приличен на скитник, беше неин любим. Как беше се изменило всичко!

Тя беше се омъжила наскоро и пътуваше с мъжа си за града, дето той заемаше отговорен пост в железопътното управление. И ето къде й се случи да се срещне с младежкото си увлечение. Беше й дори неудобно да му подаде ръка. Какво ще помисли Василий! Колко е неприятно, че Корчагин се е изоставил тъй. Очевидно повече от това, да рине пръст, огнярят не е можал да постигне в живота.

Тя стоеше в нерешителност, зачервена от смущение. Чиновникът се вбеси от нахалното, както му се стори, държание на дрипльото, който не откъсваше очи от жена му. Той хвърли лопатата на земята и пристъпи към Тоня:

— Да вървим, Тоня, не мога да гледам спокойно този ладзарони.

Корчагин знаеше от романа „Джузепе Гарибалди“ кои са тези ладзарони.

— Ако аз съм ладзарони, ти пък си просто недоубит буржуй — глухо отвърна той на чиновника и като погледна Тоня, сухо рече: — Хващайте лопатата, другарко Туманова, и застанете в редицата. Не вземайте пример от тоя охранен бивол. Извинявам се, не знам какъв ви се пада.

Павел се усмихна студено, загледан в кожените ботушки на Тоня, и добави мимоходом:

— Не ви съветвам да останете. Тия дни една банда обикаляше наоколо.

Обърна се и тръгна към хората си, като шляпаше с галоша.

Последните думи оказаха въздействие и върху чиновника.

Тоня го убеди да остане на работа.

Вечерта, свършили работата, пътниците се връщаха към гарата. Мъжът на Тоня избърза напред, за да заеме място във влака. Тоня се спря, за да стори път на работниците. Най-отзад, опирайки се на лопатата, вървеше уморен Корчагин.

— Здравей, Павлуша. Да си призная, не очаквах да те видя такъв. Нима не си заслужил пред властта нещо по-добро от това да копаеш земя? Мислех, че отдавна вече си станал комисар или нещо подобно. Колко зле си уредил живота си… — говореше Тоня, като вървеше редом с него.

Павел се спря и изгледа учудено Тоня.

— Аз също не очаквах да те видя такава… консервирана — намери най-сетне Павел подходящата по-мека дума.

Краищата на ушенцата на Тоня пламнаха:

— Ти си все същият грубиянин!

Корчагин прехвърли лопатата на рамо и закрачи. Едва след като измина няколко крачки, отвърна:

— Моята грубост, другарко Туманова, с ваше позволение, е къде-къде по-мека от вашата тъй наречена учтивост. Няма защо да се безпокоите за живота ми, тук всичко е наред. А, виж, вашият живот се е наредил по-зле, отколкото очаквах. Преди две години ти беше по-добра: не се срамуваше да подадеш ръка на работник. А сега си замирисала на нафталин. И, да си кажа право, нямам какво да говоря с тебе.

Павел получи писмо от Артьом. Брат му пишеше, че скоро ще прави сватба и молеше Павка да отиде на всяка цена.

Вятърът изтръгна от ръцете на Корчагин белия лист и той излетя като гълъб нагоре. Не ще може да отиде на сватбата. Как би могъл да замине! Вчера тоя мечок Панкратов надмина вече групата му и излезе толкова напред, че всички се учудиха. Носачът крачеше стремглаво към първенството и изгубил обичайното си спокойствие, запалваше пристанищните си другари на лудешки темпове.

Патошкин наблюдаваше мълчаливото ожесточение на строителите. Като разтриваше учудено слепите си очи, той се питаше: „Какви са тия хора? Каква е тая незнайна сила? Ако времето се задържи поне още седем-осем дена, ние ще стигнем до сечището. Както казва пословицата: «Учи се цял живот, а на старост пак глупак ще си останеш». Тия хора с работата си надминават всички сметки и норми.“

От града пристигна Клавичек. Докара последната си фурна хляб. Като се видя с Токарев, той подири къде работи Корчагин. Здрависаха се приятелски. Усмихнат, Клавичек извади от торбата си чудесна жълта кожена шведска куртка и като удари с длан по еластичния хром, каза:

— Туй е за тебе. Знаеш ли от кого е?… Хо-хо! Ей, че си глупаво момче! Изпраща ти я другарката Устинович, глупчо, да не замръзнеш. Куртката й подари другарят Олшински. Тя я взе от ръцете му и ми я даде — носи я на Корчагин. Аким й разправил, че работиш по късо палто в студа. Олшински се понацупи. „Аз — казва — на тоя другар мога да му изпратя шинел.“ А Рита се засмя: „Нищо, с куртката по-добре ще работи.“ Вземи!

Павел учудено подържа в ръка скъпата вещ и нерешително я облече върху измръзналото си тяло. Меката кожа скоро стопли раменете и гърдите му.

Рита записваше:

„20 декември

Започнаха виелици. Сняг и вятър. Боярци бяха почти пред целта, но студът и виелиците ги спряха. Затъват в сняг. Замръзналата земя мъчно се копае. Остава им само три четвърти километър, но той е най-трудният.

Токарев съобщава: «На строежа се появи тифус, трима заболяха.»

22 декември

На пленума на губкома на комсомола от Боярка не дойде никой. Бандитите са обърнали един ешелон с хляб на седемнайсет километра от Боярка. По заповед на пълномощника на наркомпрода целият строителен отряд е прехвърлен там.

23 декември

От Боярка в града докараха още седем тифозни. Между тях и Окунев. Бях на гарата. От буферите на дошлия от Харков влак свалиха вкочанени трупове. В болниците е студено. Проклета виелица! Кога ли ще стихне?

24 декември

Току-що бях при Жухрай. Оказа се, че е вярно: нощес Орлик нападнал Боярка с цялата си банда. Между бандата и нашите се водил двучасов бой. Бандата прекъснала съобщенията и едва тая сутрин Жухрай можал да получи точни сведения. Отблъснали са бандата. Токарев е ранен с куршум в гърдите. Днес ще го докарат. Съсечен е на място Франц Клавичек, който е бил същата нощ караулен началник. Той пръв забелязал бандата и вдигнал тревога, но отстъпвайки със стрелба от нападателите, не успял да стигне до училището и бил съсечен. От строителния отряд са ранени единадесет души. Сега за там заминаха един брониран влак и два ескадрона кавалерия.

Началник на строежа станал Панкратов. През деня Пузиревски настигнал част от бандата в село Глубокое и избил всички до един. Част от безпартийните кадри, без да чакат влака, си отишли пеш по траверсите.

25 декември

Докараха Токарев и останалите ранени. Настаниха ги в клиничната болница. Лекарите обещаха да спасят старика. Той е в безсъзнание. Животът на другите е вън от опасност.

Губкомпартът и ние получихме телеграма от Боярка: «В отговор на бандитските нападения ние, строителите на теснолинейката, събрани на тоя митинг, заедно с екипажа на бронирания влак „За съветска власт“ и червеноармейците от кавалерийския полк обещаваме въпреки всички пречки до първи януари да дадем дърва на града. Пристъпваме към работа, напрягайки всички сили. Да живее Комунистическата партия, която ни е изпратила! Председател на митинга — Корчагин. Секретар — Брезин».

Клавичек бе погребан в Соломенка с военни почести.“

Мечтаните дърва бяха вече близо. Но придвижването към тях ставаше мъчително бавно: всеки ден тифусът отнемаше десетки нужни ръце.

Олюлявайки се като пиян върху отслабналите си крака, Корчагин се връщаше към гарата. Той вече отдавна ходеше с висока температура, но днес усещаше, че гори по-силно от друг път.

Коремният тиф, който обезсили отряда, връхлетя и Павел. Но здравото му тяло се съпротивяваше и пет дни той намираше сили да стане от постлания със слама бетонен под и да иде на работа с другите. Не го спасиха и топлата куртка, и валенките, изпратени му от Фьодор, които обу на измръзналите си вече крака.

На всяка крачка нещо го бодеше остро в гърдите, зъбите му тракаха от треска, пред очите му тъмнееше и дърветата се въртяха като странна въртележка.

Едва се добра до гарата. Порази го необичайният шум. Вгледа се: дълъг състав се бе проточил по продължение на цялата станция. Върху платформите стояха локомотивчета, лежаха релси, траверси — разтоварваха ги дошлите с влака хора. Той направи още няколко крачки и изгуби равновесие. Слабо почувствува удара на главата си в земята. Приятно студено парна снегът горещата буза.

Намериха го след няколко часа. Отнесоха го в бараката. Корчагин дишаше тежко и не познаваше обкръжаващите го. Повиканият от бронирания влак фелдшер заяви: „Остро възпаление на белите дробове и коремен тиф. Температура 41,5°. За възпалението на ставите и подутините на шията не струва да се говори — то е дреболия. Първите две са напълно достатъчни, за да отиде на оня свят.“

Панкратов и пристигналият Дубава правеха всичко възможно, за да спасят Павел.

На Альоша Кохански — земляк на Корчагин — беше възложено да откара болния в родния му град.

Само с помощта на цялата Корчагинова група и главно под натиска на Холява Панкратов и Дубава успяха да натоварят изпадналия в безсъзнание Корчагин и Альоша в претъпкания вагон. Не ги пускаха от страх да не се заразят от петнист тиф, противяха се, заплашваха да изхвърлят тифозния по пътя.

Холява се разкрещя, размахвайки нагана под носа на онези, които не даваха да натоварят болния:

— Болният не е заразителен. Ще замине дори ако трябва всички ви да изхвърлим навън! Запомнете, долни егоисти, само да смее някой да го докосне с ръка — ще съобщя по линията: ще свалим всички от влака и ще ви хвърлим в дранголника. Ето ти, Альоша, маузера на Павка, стреляй отблизо във всеки, който поиска да го снеме — подхвърли Холява, за да ги сплаши.

Влакът потегли. На опустелия перон Панкратов се приближи до Дубава:

— Как мислиш, ще оживее ли?

Но не получи отговор.

— Да вървим, Митяй, ще става, каквото ще става. Ние сега отговаряме за всичко. През нощта ще трябва да разтоварваме локомотивите, а утре ще се опитаме да ги размръзнем.

Холява звънеше по телефона на всичките си приятели чекисти. Той горещо ги молеше да не допуснат пътниците да снемат болния Корчагин и легна да спи едва когато му дадоха пълни уверения, че „няма да допуснат това“.

На една от възловите железопътни гари беше смъкнат право на перона трупът на неизвестен млад рус момък, умрял в един вагон. Кой бе той и от какво бе умрял — никой не знаеше. Станционните чекисти, запомнили молбата на Холява, изтичаха към вагона, за да попречат на свалянето, но като се увериха, че момъкът е умрял, разпоредиха трупът да се прибере в моргата на гарата.

Веднага позвъниха на Холява в Боярка, като му съобщиха за смъртта на приятеля му, за чийто живот той толкова много се безпокоеше.

Кратка телеграма от Боярка до губкома съобщаваше за смъртта на Корчагин.

Альоша Кохански закара болния Корчагин при роднините му и сам легна, пламнал и той от тиф.

„9 януари

Защо ми е толкова тежко? Преди да седна на масата, плаках. Кой можеше да помисли, че и Рита може да ридае, и то тъй страшно! Нима сълзите са винаги признак на слаба воля? Причина днес е раздиращата скръб. Защо дойде тя? Защо скръбта дойде днес, в деня на голямата победа, когато ужасът от студа е победен, когато железопътните гари са струпани със скъпоценното гориво, когато току-що бях на тържеството по случай победата, на разширения пленум на горсъвета, дето чествуваха героите-строители? Това е победа, но за нея двама души дадоха живота си: Клавичек и Корчагин.

Смъртта на Павел ми откри истината: той ми е по-скъп, отколкото мислех.

Тук прекъсвам записките. Не знам дали някога ще ги продължа. Утре ще пиша в Харков, че съм съгласна да работя в Украинския ЦК на комсомола.“

[1] Ревтрибунал — революционен съд. ↑

Трета глава

Младостта победи. Тифусът не срази Корчагин. Павел превали за четвърти път синора на смъртта и се връщаше към живота. Едва след месец, слаб и бледен, се изправи на неустойчивите си крака и като се крепеше о стените, направи опит да се разтъпче по стаята. Поддържан от майка си, стигна до прозореца и дълго гледа към пътя. Проблясваха локвички разтопен сняг. Беше настъпило първото предпролетно топене.

Тъкмо пред прозореца, върху едно клонче на вишната, се перчеше сивокоремест врабец, като поглеждаше неспокойно Павел с дяволитите си очички.

— Преживяхме зимата, а? — тихо каза Павел и почука с пръст по прозореца.

Майка му го погледна плахо:

— С кого говориш?

— С врабеца… Хвръкна, хитрецът му неден. — И слабо се усмихна.

Пролетта беше в пълния си разгар. Корчагин почна да мисли за връщане в града. Той достатъчно закрепна, за да ходи, но в организма му ставаше нещо недобро. Веднъж, като се разхождаше в градинката, внезапно бе повален на земята от остра болка в гръбначния стълб. Едва докрета до стаята си. На другия ден лекарят го прегледа внимателно. Напипал в гръбнака дълбока хлътнатина, той възкликна учудено:

— Отде ви е туй нещо?

— Това, докторе, е последица от падане върху камъните на улицата. Край град Ровно изотзад ме катурнаха с граната на шосето…

— Но как сте ходили досега? Не ви ли пречеше?

Не. Тогава полежах два часа — и пак на коня. Сега за пръв път се обажда.

Намръщен, докторът разглеждаше хлътнатината.

— Да, драги, много неприятна работа. Гръбначният стълб не обича такива сътресения. Нека се надяваме, че занапред няма да ви безпокои. Облечете се, другарю Корчагин.

И той гледаше пациента си със съчувствие и зле скрито огорчение.

Артьом живееше в семейството на жена си, на грозната си булка Стьоша. Семейството беше селско, западнало. Веднъж Павел се отби у Артьомови. Из малкото кално дворче тичаше мръсно кривогледо момченце. Като видя Павел, то безцеремонно впери в него очи и човъркайки съсредоточено с пръст носа си, попита:

— Какво искаш? Да не си дошъл да крадеш? По-добре си върви, щото мама е лоша!

Едното от прозорчетата на старата ниска къщурка се отвори и се чу гласът на Артьом:

— Влизай, Павлуша!

Край печката се въртеше с ръжен в ръка старица с пожълтяло като пергамент лице. Тя спря за миг върху Павел нелюбезен поглед и като пусна госта да мине, задрънка с тенджерите.

Две по-големи момиченца с къси плитчици се покатериха бързо на печката и занадничаха оттам с любопитство на дивачки.

На масата седеше малко смутен Артьом. Женитбата му не одобряваха нито майка му, нито брат му. Потомствен пролетарий, кой знае защо, Артьом скъса тригодишната си дружба с хубавицата Галя, дъщеря на каменаря, работничка-шивачка, и отиде доведен зет при неугледната Стьоша, в семейство с пет гърла, без нито един работник. Тук, след работа в депото, той хабеше всичките си сили и ореше с плуга с надеждата да обнови западналото стопанство.

Артьом знаеше, че Павел не одобрява преминаването му, както той казваше, към „дребнобуржоазната стихия“ и сега наблюдаваше как възприема брат му всичко наоколо.

Поседяха, размениха си незначителни, обикновени при такава среща думи и Павел стана да си върви. Артьом го задържа:

— Чакай, ще хапнеш с нас, ей сега Стьоша ще донесе мляко. Значи, утре заминаваш? Слабичък си още, Павка.

В стаята влезе Стьоша, здрависа се и веднага повика Артьом на хармана да помогне да пренесат нещо. Павел остана сам със старицата, която не беше много щедра на думи. От прозореца нахлу камбанен звън. Старицата остави ръжена и замърмори недоволно:

— Осподи сусе, от пуста работа човек не може и да се помоли! — После сне кърпата от врата си и като гледаше накриво госта, отиде в ъгъла, дето бяха сложени избледнели от времето унили ликове на светии. Събра трите си костеливи пръста и почна да се кръсти.

— „Отче наш, иже еси на небеси, да святится имя твое“ — зашепна тя със сухи устни.

На двора момчето възседна изведнъж черната клепоуха свиня. Като я пришпорваше здравата с босите си крака, хванало се с ръчички за четината, то крещеше на въртящото се квичащо животно:

— Хайде-е-е, карай, дий! Тпру! Мирувай!

Свинята препускаше с хлапето из двора, като се мъчеше да го хвърли, но кривогледият немирник се държеше здраво.

Старицата прекъсна молитвата си и се подаде през прозореца:

— Ще ти дам аз едно яздене, немирнико! Слизай от свинята, болест да те тръшне, да се не видиш макар, детище бясно!

Най-сетне свинята успя да хвърли ездача и удовлетворената старица пак се обърна към иконите. Придавайки на лицето си набожен израз, тя продължи:

— „Да приидет царствие твое…“

На вратата се показа разплакано хлапето. Като изтриваше с ръкав разбития си нос и подсмърчаше от болка, то заскимтя:

— Мамо-о-о! Дай ми вареник[1]!

Старицата се обърна злобно:

— Не те оставя да се помолиш, дяволът му кривоглед. Ще ти дам аз на тебе един вареник, кучи сине!… — И тя грабна камшика от лавицата. Хлапето изчезна моментално. На печката момиченцата се закискаха тихо.

Старицата се зае с молитвата си за трети път.

Павел стана и излезе, без да дочака брат си. Като затваряше вратата, забеляза в крайното прозорче главата на старицата. Тя го следеше.

„Каква нечиста сила довлече тук Артьом? Сега вече до края на живота си не може да се измъкне. Стьоша ще ражда всяка година. Ще се зарови той като бръмбар в торище. Току-виж, зарязал и депото — мислеше угнетен Павел, крачейки по безлюдната улица на градеца. — А пък аз мислех да го привлека в политическия живот!“

Той се радваше, че утре заминава там, в големия град, дето останаха другарите му и скъпите на сърцето му хора. Големият град го привличаше със силата си, със своята жизненост, с гъмжилото на непрекъснатите човешки потоци, с грохота на трамваите и с рева на автомобилните сирени. А най-много го привличаха огромните каменни корпуси, одимените цехове, машините, тихият шум на шайбите. Влечеше го там, дето в стремителен бяг се въртяха великански колела и миришеше на машинно масло, към всичко онова, с което се беше сраснал. А тук, в тихия градец, скитайки по улиците, Павел се чувствуваше някак потиснат. Не се учудваше, че градецът му беше станал чужд и скучен. Беше му дори неприятно да излиза денем на разходка. Като минаваше край бъбривите комшийки, насядали край вратите, Павел чуваше припрения им разговор:

— Жени, мари, чудно, отде ли е това плашило?

— Не го ли виждаш, охтичав е.

— А тужурката му е скъпа, сигур е крадена…

И много други приказки, от които му ставаше противно.

Отдавна вече тук нищо не го привличаше. По-близък и роден му бе станал големият град, другарската среда, здрава и жизнерадостна, и трудът.

Корчагин стигна незабелязано до боровата гора и се спря на кръстопътя. Надясно е отделеният от гарата с висока ограда от заострени колове мрачен стар затвор, зад него са белите здания на болницата.

Ето тук, на тоя широк площад, са се задушавали в примките Валя и другарите й. Постоя мълчаливо на мястото, дето беше бесилката, после тръгна към стръмния склон. Спусна се надолу и излезе на площадката на братското гробище.

Нечии грижливи ръце бяха украсили редицата гробове с елови венци, които ограждаха малкото гробище със зелена ограда. Над склона се издигаха стройни борове. Зелената коприна на млада трева покриваше склоновете на дълбокия дол.

Тук беше краят на градеца. Тихо и тъжно. Лек горски шепот и пролетен кълнеж на възродената земя. Тук мъжествено бяха умирали братята, за да може животът да стане хубав за ония, които са родени в бедност, за ония, на които самото раждане беше начало на робство.

Ръката на Павел бавно сне фуражката от главата и тъга, страшна тъга изпълни сърцето му.

Най-скъпото за човека е животът. Той му се дава само веднъж и затова трябва да го изживее така, че да не му е мъчително болно за безцелно пропилените години, да не го гори позорът за подло и дребнаво минало, а като умира, да може да каже: целият си живот и всичките си сили отдадох на най-хубавото в света — на борбата за освобождението на човечеството. И трябва да бързаме да живеем, защото нелепа болест или някоя трагична случайност могат да прекъснат живота ни.

Обзет от тия мисли, Корчагин напусна братското гробище.

В къщи майка му натъжена готвеше сина си за път. Като я наблюдаваше, Павел забеляза: тя крие сълзите си от него.

— Павлуша, да беше останал, а? Тежко ми е да живея сама на стари години. Толкоз деца, а поотраснат — и се пръснат като пилци. Какво те тегли толкоз в града? И тук може да се живее. Или си си харесал и ти остригана гълъбица? Че то никой нищо не ми казва на мене, старата. Артьом се ожени — дума не ми каза, а ти пък — всякога си бил такъв! Виждам ви само когато се осакатите нещо — тихо говореше майката, като слагаше в чистата торба скромните вещи на сина си.

Павел я хвана за раменете и я привлече към себе си:

— Нямам никаква гълъбица, майчице! А знаеш ли ти, стара майчице, че птиците си дирят дружки според породата? Или аз според теб съм гълъб?

Той накара майка си да се усмихне.

— Аз, майчице, съм си дал дума да не закачам момичетата, докато не довършим буржуите в цял свят. Бая трябва да чакаме, ще кажеш? Не, майчице, буржуите няма да издържат дълго… Ще стане една република за цял свят, а вас, бабичките и старците, дето сте се трудили цял живот — ще пратим в Италия, една такава топла страна, дето я мие морето. Там, майчице, няма никога зима. Ще ви настаним в дворците на буржуите и ще греете на слънце старите си кокалци. А ние ще идем да довършим буржуите в Америка.

— Няма да доживея аз, синко, туй, дето го разправяш… И дядо ти ги дрънкаше такива, нали беше моряк! Цял разбойник, прости ме, боже! Би се той в севастополската война, та без ръка и крак се върна в къщи. На гърдите му окачиха два кръста и две царски жълтици на лентички, а умря старецът в страшна бедност. Беше един сприхав: взе, че удари по главата с патерицата си някаква важна клечка, та лежа в затвора близо година. Затвориха го там — и кръстовете не помогнаха. Както те гледам, явно на дядо си си се метнал.

— Защо се прощаваме тъй тъжно, майчице? Я ми дай хармониката, отдавна не съм я вземал в ръце.

Павка сведе глава над седефените редици на клавишите. Чудеше се майка му на новото звучене на свирнята му.

Не свиреше той както някога. Нямаше ги вече безгрижната буйност, юнашките провиквания и запевите на разни гласове, оная пиянска дързост, която бе прославила младия хармонист Павка в цялото градче! Музиката звучеше мелодично, без да губи силата си, беше станала някак по-дълбока.

… На гарата отиде сам.

Убеди майка си да остане в къщи, не искаше да види сълзите й на прощаване.

Във влака хората се натъпкаха силом. Павел зае свободната най-горна скамейка и наблюдаваше кресливите и възбудени хора в коридорите.

Пак мъкнеха същите торби и ги пъхаха под скамейките.

Когато влакът тръгна, малко се поумириха и както винаги в такива случаи лакомо се заловиха да ядат.

Павел скоро заспа.

Първата къща, която той искаше да посети, беше в центъра на града, на Крешчатик. Бавно се качваше по стъпалата. Всичко наоколо му е познато, нищо не се е изменило. Вървеше по моста, ръката му се плъзгаше по гладките перила. Стигна до надолнището. Спря се — на моста нямаше жива душа. В безкрайната небесна шир нощта откриваше пред очарования поглед величава гледка. Тъмнината закриваше хоризонта като черно кадифе, трепкаха, мигаха с фосфорна светлина и пламтяха съзвездията. А там долу, на невидимия предел, дето земята се сливаше с небосклона, градът пръскаше в тъмнината милиони светлини…

Срещу Корчагин по стълбите се качваха няколко души. Резките гласове на увлечените в спор хора нарушиха нощната тишина и Павел, откъснал поглед от светлините на града, заслиза по стълбите.

На Крешчатик, в бюрото за пропуски в Специалния отдел на окръга, дежурният комендант съобщи на Корчагин, че Жухрай отдавна вече не е в града.

Той дълго проучва Павел с въпроси и едва след като се убеди, че момъкът е лично познат на Жухрай, каза: „Вече има два месеца, откак Фьодор бе извикан на работа в Ташкент на туркестанския фронт.“ Огорчението на Корчагин беше тъй голямо, че той дори не се сети да пита за подробности, а мълчаливо се обърна и излезе на улицата. Изведнъж го налегна умора и той се принуди да седне на стълбището.

Мина трамвай, който изпълни улицата с грохот и звън. По тротоарите — безкраен поток от хора. Оживен град — ту радостен смях на жени, ту откъслечни думи на нисък мъжки бас, ту юношески тенор, ту клокочеща старческа пресипналост. Хорският поток е безкраен, винаги със забързана крачка. Ярко осветени трамваи, припламване на автомобилни фарове и пожар от електрически лампи около рекламите на съседното кино. И навсякъде хора, които изпълват улицата с нестихващ говор. Това е вечерта в големия град.

Шумът и гъмжилото по булеварда утоляваха острата мъка от новината за заминаването на Фьодор. Къде да иде? Да се върне в Соломенка, дето бяха приятелите му — е далече. И изведнъж от само себе си пред очите му изплува къщата на близката Круглоуниверситетска улица. Разбира се, веднага ще иде там. Че нали след Фьодор първия другар, когото би искал да види, беше Рита! Там, при Аким или Михайло, можеше и да пренощува.

Още отдалеч видя светлина в прозореца на ъгловата стая. И като се мъчеше да бъде спокоен, отвори дъбовата врата. Постоя няколко секунди на площадката. Зад вратата в стаята на Рита се чуваха гласове, някой свиреше на китара.

„О-хо, значи, е разрешена и китарата! Режимът е смекчен“ — заключи Корчагин и леко удари с юмрук по вратата. Почувствува, че се вълнува и прехапа устни.

Вратата отвори непозната жена, млада, с къдрици над слепите очи. Тя погледна въпросително Корчагин:

— Кого дирите?

Тя държеше вратата отворена и бързият поглед към непознатата обстановка вече му подсказваше отговора.

— Мога ли да видя Устинович?

— Няма я, тя още през януари замина за Харков, а оттам, както чувах — за Москва.

— А другарят Аким тук ли живее, или и той е заминал?

— Другарят Аким също не е тук. Сега той е секретар на Одеския губкомол.

На Павел не оставаше нищо друго, освен да си отиде. Радостта от връщането му в града се помрачи.

Сега трябваше да помисли сериозно къде да пренощува.

— Ако тичаш така да търсиш приятели, само ще си подбиеш краката и с никого няма да се видиш — мрачно мърмореше Корчагин, силейки се да надвие огорчението. Но все пак реши да опита щастието си още веднъж — да потърси Панкратов. Носачът живееше край кея и до него беше по-близо, отколкото до Соломенка.

Капнал от умора, той се добра най-сетне до квартирата на Панкратов и като почука на боядисаната някога с охра врата, реши: „Ако и него го няма, няма да се разкарвам повече. Ще легна под някоя лодка и ще пренощувам.“

Вратата отвори бабичка с проста, вързана под брадата кърпа — майката на Панкратов.

— Игнат в къщи ли е, майко?

— Току-що се върна. Него ли дирите?

Тя не позна Павел и като се обърна, извика:

— Генка, тебе дирят.

Павел влезе с нея в стаята и сложи торбата на пода. Панкратов се обърна от масата с пълна уста:

— Щом си дошъл при мен, сядай и разправяй, а пък аз да омета тая чиния борш, че целия ден съм изкарал на една водичка. — И Панкратов взе в ръка огромната дървена лъжица.

Павел седна на крайчеца на продънения стол. Сне фуражката си и изтри с нея челото си по стар навик.

„Нима толкова съм се изменил, че и Генка не ме позна?“

Панкратов запрати две лъжици борш в устата си и като не получи отговор от госта, обърна глава към него:

— Ха казвай какво има!

Ръката му със залъка хляб замръзна във въздуха. Панкратов замига объркан:

— Я-а-а… чакай… Тю, що за дивотия!

Като видя, че лицето му се изчерви от напрежение, Корчагин не се стърпя и се разсмя.

— Павка! Ами че ние те смятахме за умрял!… Чакай! Как се казваш?

На виковете на Панкратов от съседната стая дотичаха по-голямата му сестра и майка му. И тримата най-сетне се убедиха, че пред тях е самият Корчагин.

В къщи отдавна вече спяха, а Панкратов все още разказваше за събитията, станали преди четири месеца:

— Още през зимата заминаха за Харков Жарки, Митяй и Михайло. И не къде да е, мръсниците му, ами в комунистическия университет. Ванка и Митяй в подготвителния курс, Михайло — в първи. Сбрахме се около петнайсет души. Както се бях запалил, и аз надрасках заявление. Нека, викам си, да си постегна малко мозъка, доста се е разводнил. Но комисията, разбираш ли, ме остави на сухо.

Като подсмръкна сърдито, Панкратов продължи:

— Отначало ми вървеше като по масло. Всичко наред: имам партийна книжка, стажът в комса ми стига, колкото за положението и произхода — и дума не може да става, но като стигна до политпроверката, получи се една неприятна работа. Заядох се с един другар от комисията. Подхвърли ми, значи, едно такова въпросче: „Кажете, другарю Панкратов, какви познания имате по философия?“ А аз, разбираш ли, нямах никакви познания. Но веднага си спомних. Имахме един носач, гимназист, скитник. Стана носач от фуклявене. Та веднъж ми разправяше: някога си в Гърция имало такива учени, които много си въобразявали, наричали ги философи. Такъв един тип, името му не помня, май че Идеоген, цял живот живял в бъчва, и така нататък… Най-голям спец между тях се смятал тоз, който докаже четиридесет пъти, че черното е бяло и бялото — черно. С една дума, били големи плямпала. Та си спомних за разказа на гимназиста и си рекох: „Този член на комисията иска да ме мине по втория начин.“ А той ме поглежда хитро. И тук се провалих. „Философията — казвам — е едно празно дрънкане и мъглява работа. Аз, другари, нямам никакво желание да се занимавам с тази дивотия. Виж, за история на партията, там душа давам.“ Че като почнаха да ме въртят, отде санким у мене такова отношение към философията. Тук аз прибавих още туй-онуй от думите на гимназиста, от което цялата комисия си капна от смях. Кипнах. „Какво — казвам, — за глупак ли ме вземате!“ Грабвам си шапката — и у дома.

После тоя член на комисията ме срещна в губкома и приказва с мене два-три часа. Оказа се, че гимназистът лъгал. Излиза, че философията била голяма, мъдра работа.

А, виж, Жарки и Дубава минаха. Митяй поне учеше здравата, а Жарки — и той знаеше колкото мен. На Ванка му помогна орденът. С една дума, останах на сухо. Назначиха ме да завеждам стопанството тук, на кея. Замествам началника на товарното пристанище. По-рано често влизах в спор с началниците за разни момчешки работи, а сега сам трябва да водя стопанската работа. Понякога става тъй, че попаднеш на някой безделник или недодялан заплес и му смачкаш физиономията и като началник, и като секретар. Да има да взема, но няма да успее да ме баламоса. За мене — после. Какви други новини да ти разправя? За Аким знаеш, от старите познати в губкома само Туфта кисне още на същото място. Токарев секретарствува в райкома на партията в Соломенка. В райкома на комсомола е Окунев, твоят съкомунар. Таля е политпросветник. В работилниците на твоето място е Цветаев, слабо го познавам, срещаме се в губкома, изглежда, не е глупав момък, но самолюбив. Ако помниш Ана Борхарт, тя е също в Соломенка, завежда женотдела в райкома на партията. За останалите вече ти разправих. Да, Павлуша, партията хвърли много народ в учение. В областната партийна школа сега целият стар актив е залегнал над книгата. Следната година обещават да пратят и мен.

Заспаха късно след полунощ. Сутринта, когато Корчагин се събуди, Игнат вече го нямаше в къщи, беше отишъл на пристанището. Сестра му Дуся, здрава мометина, която много приличаше на брат си, гощаваше госта с чай, като бърбореше весело за всякакви дреболии. Бащата на Панкратов, корабен машинист, беше на път.

Корчагин се приготви да си върви. На тръгване Дуся му напомни:

— Не забравяйте, че ви чакаме за обед.

В губкома цари обикновеното оживление. Входната врата не знае почивка. Коридорите и стаите са пълни с хора, зад вратата на канцеларията се чува глухото тракане на пишещи машини.

Павел почака в коридора, като се оглеждаше дали няма да види някое познато лице и като не откри никого, влезе в стаята на секретаря. Зад голямата писмена маса седеше в синя рубашка секретарят на губкома. Той хвърли към Корчагин бегъл поглед и продължи да пише, без да вдига глава.

Павел седна срещу него и внимателно започна да разглежда заместника на Аким.

— По какъв въпрос? — попита секретарят с рубашката, като слагаше точка в края на изписания лист.

Павел му разказа историята си.

— Трябва, другарю, да ме възкресите в списъците на организацията и да ме изпратите в работилниците. Издай нареждане.

Секретарят се облегна на гърба на стола. Той заговори нерешително:

— Ще те възстановим, разбира се, дума да не става, но в работилниците е неудобно да те пращам, там вече работи Цветаев, член на губкома от последната сесия. Ще те използуваме на друго място.

Очите на Корчагин се свиха.

— Не отивам в работилниците, за да преча на Цветаев да работи. Отивам да работя в цеха по специалността си, а не като секретар на колектива и понеже съм още слаб физически, моля да не ме пращате на друга работа.

Секретарят се съгласи. Той нахвърли няколко думи на един бял лист:

— Предайте бележката на другаря Туфта, той ще уреди всичко.

В учразпреда[2] Туфта хокаше здравата помощника си — отчетника. Павел слушаше половин минута разправията им, но като видя, че тая работа няма да има край, прекъсна разярения учразпред:

— После се карай с него, Туфта. Ето ти тая бележка, дай да оформим моите документи.

Туфта дълго гледа ту бележката, ту Корчагин. И най-сетне разбра:

— Я, значи, не си умрял! Но какво ще правим сега! Ти си заличен от списъците, аз сам пратих картата ти в ЦК. И после ти не си минал всеобщото преброяване. Според циркуляра на ЦК на комсомола всички, които не са минали преброяването, се изключват. Остава ти само едно — да кандидатствуваш пак на общо основание — отряза Туфта с безапелационен тон.

Корчагин се намръщи:

— Ти все тъй ли я караш? Млад човек, а си по-лош от стар плъх в губархива. Кога ще станеш човек бе, Володка?

Туфта подскочи, като че го ухапа бълха.

— Моля да не се четат нотации, аз отговарям за работата си. Циркулярите не се пишат, за да ги нарушавам. А задето ме нарече „плъх“, ще заведа дело.

Туфта произнесе последните думи със заплаха и демонстративно дръпна към себе си куп писма от новата поща, като показваше с целия си вид, че разговорът е свършен.

Павел бавно се отправи към вратата, но си спомни нещо, върна се при масата и взе обратно сложената пред Туфта записка на секретаря. Туфта следеше движенията на Павел. Зло и придирчиво, това младо старче с големи наострени уши беше неприятно и в същото време смешно.

— Добре — подигравателно спокойно каза Корчагин. — Разбира се, може да ми лепнат обвинение за „дезорганизация на статистиката“, но кажи ми, моля ти се, как си се изхитрил да налагаш наказания на такива хора, които, не щеш ли, взели, че умрели, без да подадат предварително заявление? Че тъй всеки може: хрумнало му — заболял, хрумнало му — умрял, а за това сигур няма циркуляри.

— Ха-ха ха!… — весело се разцвили помощникът на Туфта, нарушавайки неутралитета.

Върхът на молива в ръцете на Туфта се счупи. Той го хвърли на пода, но не успя да отговори на противника си. В стаята се втурнаха вкупом няколко души, като говореха високо и се смееха. Между тях беше и Окунев. Обсипаха Павел с радостни възклицания и безкрайни въпроси. След няколко минути в стаята влезе още една група младежи заедно с Юренева. Смутена, тя дълго и радостно стиска ръката на Корчагин.

Накараха Павел да разправи всичко отначало. Искрената радост на другарите, непринудената другарска сърдечност и съчувствие, здравото ръкостискане, тупането по рамото, тежко и приятелско, го накараха да забрави за Туфта.

Накрая Корчагин разправи на другарите си и разговора си с Туфта. Наоколо се чуха възмутени възклицания. Като възнагради Туфта с унищожителен поглед, Олга тръгна към стаята на секретаря.

— Да идем при Нежданов! Той ще му духне под опашката. — С тия думи Окунев хвана Павел през рамо и те заедно с останалите другари тръгнаха след Олга.

— Трябва да се уволни и да се прати на пристанището при Панкратов като носач за една година. Тоя Туфта е закоравял бюрократ! — горещеше се Олга.

Секретарят на губкома се усмихваше снизходително на искането на Окунев, Олга и другарите да се уволни Туфта от учразпреда.

— За възстановяването на Корчагин няма какво да се говори, ей сега ще му издадем комсомолска книжка — успокояваше Нежданов Олга. — И аз съм съгласен с вас, че Туфта е формалист — продължи той. — Това му е най-големият недостатък. Но все пак трябва да се признае, че той организира работата доста добре. Всякъде, където съм работил, счетоводството и статистиките в комсомолските комитети са непроходими дебри и не може да се вярва нито на една цифра. А в нашия разпределителен участък статистиката е организирана добре. Вие сами знаете, че Туфта често остава в отдела си до късна нощ. Ето защо аз мисля, че винаги можем да го уволним, но ако вместо него дойде някой славен момък, но лош отчетник, няма да имаме бюрократизъм, но няма да имаме и добро счетоводство и статистика. Нека работи. Аз ще му натрия носа както трябва. Това ще му подействува за известно време, а после ще видим.

— Добре, да върви по дяволите — съгласи се Окунев. — Хайде да отидем в Соломенка, Павлуша. Днес в клуба има събрание на актива. Никой не знае нищо за теб и изведнъж: „Думата има Корчагин!“ Юнак си ти, Павлуша, че не си умрял. Че каква полза би имал тогава пролетариатът от теб? — шеговито заключи Окунев, като прегръщаше Корчагин през кръста и го избутваше в коридора.

— Олга, ти ще дойдеш ли?

— Непременно.

Панкратови не дочакаха Корчагин за обед, не се върна и да нощува. Окунев отведе приятеля си в своята квартира. В зданието на съвета той имаше отделна стая. Нахрани го с каквото имаше, сложи на масата пред Павел куп вестници и две дебели книги с протоколите от заседанията на бюрото на районния комитет на комсомола и го посъветва:

— Прегледай цялото това творчество. Докато ти си губеше напразно времето с тифуса, тук изтече доста вода. Чети, запознай се с това, което беше и което е днес. Надвечер ще дойда и ще идем в клуба, а умориш ли се — лягай да спиш.

Натъпкал джобовете си с куп документи, справки, писма (по принцип Окунев не признаваше чанта — тя лежеше под кревата), секретарят на райкома на комсомола направи последна обиколка из стаята и излезе.

Вечерта, когато се върна, подът на стаята беше покрит с разтворени вестници, изпод кревата бяха извадени куп книги. Част от тях бяха сложени на купчина върху масата. Павел седеше на кревата и четеше последните писма на Централния комитет, които бе намерил под възглавницата на приятеля си.

— Разбойнико, какво си направил от стаята ми! — с привидно възмущение извика Окунев. — Чакай, чакай, другарю! Ами че ти четеш тайни документи! Да пуснеш такава стока в къщата си, че да прокопсаш!

Усмихнат, Павел сложи писмото настрана:

— Тъкмо тук няма никакви тайни, а, виж, вместо абажур на лампата ти е сложен документ, който не подлежи на разгласяване. Дори е изгорял по краищата, видиш ли?

Окунев взе обгорения лист и като погледна заглавието, удари се с длан по челото:

— А аз го диря от три дни, да му се не види! Изчезна, като че в дън земя потъна! Сега си спомням, че онзи ден Волинцев направи от него абажур, а после сам го търси до припадък. — Окунев сгъна грижливо листа и го пъхна под дюшека. — После ще подредим всичко — каза той успокоително, — сега да се налапаме и да вървим в клуба. Сядай, Павлуша!

Окунев измъкна от единия си джоб дълга риба, увита във вестник, а от другия — два комата хляб. Поотмести хартията на края на масата, разгъна на свободното място вестник, хвана рибата за главата и почна да я удря силно по масата.

Седнал на масата, жизнерадостният Окунев енергично заработи с челюстите и едновременно шегувайки се и говорейки сериозно, заразправя на Павел разни новини.

Окунев въведе Корчагин в клуба през служебния вход зад кулисите. В дъното на просторния салон, вдясно от сцената, около пианото, седяха Таля Лагутина и Борхарт, заобиколени от комсомолците от железопътните работилници. Срещу Ана, възседнал стола, клатейки се, седеше Волинцев — комсомолският секретар на депото, румен като августовска ябълка, в съвсем износена, някога черна кожена тужурка. Волинцев имаше пшеничено руса коса и същия цвят вежди.

До него, небрежно облакътен върху капака на пианото, седеше Цветаев — красив момък с кестенява коса и рязко очертана линия на устните. Яката на ризата му беше разкопчана.

Приближилият към компанията Окунев чу края на фразата на Ана:

— … някои гледат по всякакъв начин да усложняват приемането на нови другари. От тях е и Цветаев.

— Комсомолът не е хан — с груба пренебрежителност отвърна Цветаев.

— Вижте, вижте, днес Николай сияе като лъснат самовар! — извика Таля, като видя Окунев.

Въвлякоха Окунев в кръга и го обсипаха с въпроси:

— Къде беше?

— Да почваме.

Окунев протегна напред ръка успокоително:

— Не се вълнувайте, братлета. Ей сега ще дойде Токарев и почваме.

— Ето го и него — забеляза Ана.

Наистина към тях идеше секретарят на районния комитет на партията. Окунев изтича насреща му:

— Ела зад кулисите, дядка, ще ти покажа един твой познат. Има да се чудиш!

— Какво е пък това сега? — измърмори старецът, като изпусна всмукнатия цигарен дим, но Окунев вече го дърпаше за ръката.

… Звънецът в ръката на Окунев дрънкаше тъй отчаяно, че дори най-упоритите бърборковци побързаха да прекъснат разговорите.

Зад гърба на Токарев висеше в разкошна хвойнова рамка лъвската глава на гениалния създател на „Комунистическият манифест“. Докато Окунев откриваше събранието, Токарев гледаше застаналия в прохода на кулисите Корчагин.

— Другари, преди да пристъпим към обсъждане на предстоящите задачи на организацията, думата иска един другар по въпрос, който няма връзка с дневния ред, и ние с Токарев смятаме, че трябва да му я дадем.

От салона се чуха одобрителни гласове и Окунев изгърмя:

— Има думата за приветствие Павка Корчагин!

От сто души в салона не по-малко от осемдесет познаваха Корчагин и когато в края на рампата се изправи познатата фигура и високият бледен момък заговори, в салона го посрещнаха с радостни викове и бурни овации.

— Драги другари!

Гласът на Корчагин беше равен, но не можеше да скрие вълнението му.

— Тъй се случи, другари, че аз се връщам при вас и заемам мястото си в строя. Щастлив съм, че се връщам. Тук виждам редица мои другари. У Окунев четох, че в нашата Соломенка другарите са нараснали с една трета, че в работилниците и депата е сложен край на подпалвачите и че от локомотивното гробище изтеглят мъртъвците за „капитален“ ремонт. Това значи, че страната ни се възражда отново и събира сили. Има за какво да се живее на света! Кажете, нима можех да умра в такова време! — И в очите на Корчагин просветна щастлива усмивка.

Изпратен с възторжени викове, Корчагин слезе в салона и се запъти към мястото, дето седяха Борхарт и Таля. Набързо стисна няколко ръце. Другарите му се постесниха и той седна. Върху ръката му легна ръката на Таля и я стисна силно, силно.

Очите на Ана са широко отворени, клепките й леко трепкат, а в погледа й има учудване и поздрав.

Дните се нижеха. Те не можеха да се нарекат делнични. Всеки ден носеше нещо ново и като разпределяше сутрин времето си, Корчагин отбелязваше с огорчение, че времето през деня не му стига и че много от замисленото остава недовършено.

Павел остана да живее при Окунев. Работеше в работилниците като помощник-електромонтьор.

Павел дълго спори с Николай, докато го убеди да даде съгласието си временно да не го поставя на ръководна работа.

— Ние имаме нужда от хора, а ти искаш да се шляеш в цеха. Не ме залъгвай с болестта си, и аз след тифуса ходих цял месец с бастун в райкома. Нали си те знам, Павка, тук има нещо друго. Кажи ми истинската причина — настояваше Окунев.

— Причина има, Коля: искам да се уча.

Окунев ревна тържествуващо:

— А-а-а!… Ето каква била работата! Ти искаш! А аз според теб не искам ли? Това е егоизъм, братко. Значи, ние ще въртим колелото, а ти ще се учиш. Не, миличък, още утре ще идеш в организационно-инструкторския отдел.

Но след дълъг спор Окунев отстъпи:

— Два месеца няма да те закачам. Да разбереш, че съм добър човек. Но с Цветаев няма да се разбереш, той е много самомнителен.

Цветаев посрещна връщането на Корчагин в работилницата някак си нащрек. Той беше убеден, че с връщането на Корчагин ще започне борба за ръководство и болезнено самолюбив, се готвеше за отпор. Но още първите дни се убеди, че предположенията му са погрешни. Като узна, че бюрото на колектива има намерение да го включи в състава си, Корчагин дойде сам в стаята на отговорния секретар и мотивирайки се с уговореното с Окунев, го убеди да снеме този въпрос от дневния ред. В цеховата група на комсомола той се зае с кръжока по политграмотност, но не се стремеше да работи в бюрото. И все пак, въпреки официалното излизане от ръководството, влиянието на Павел се чувствуваше в цялата работа на колектива. Незабелязано, приятелски, той не един път спасяваше Цветаев от затруднено положение.

Веднъж Цветаев се отби в цеха и с учудване видя, че цялата младежка група и тридесетина безпартийни момчета миеха прозорците и чистеха машините, като изстъргваха от тях дългогодишната мръсотия и изхвърляха на двора боклука и парчетиите. Павел ожесточено търкаше с огромен парцал заления с мазут и масло циментов под.

— По какъв случай се разкрасявате? — с недоумение го попита Цветаев.

— Не искаме да работим в мръсотия. Тук двадесет години никой не е мил, за една седмица ние ще направим цеха като нов — отвърна му кратко Корчагин.

Цветаев вдигна рамене и си излезе.

Електротехниците не се задоволиха с това и се заеха с двора. Този голям двор отдавна се беше превърнал в сметище. Какво ли нямаше там! Стотици вагонни колела, цели планини от ръждясало желязо, релси, буфери, букси — няколко хиляди тона желязо ръждясваше под открито небе. Но администрацията спря похода срещу сметта:

— Има много по-важни задачи, а колкото за двора — ще му дойде времето.

Тогава електротехниците иззидаха с тухли площадката пред входа на своя цех, като заковаха върху нея желязна изтривалка за чистене на калта от обувките и с това свършиха. Но вътре в цеха почистването продължаваше вечер, след работа. Когато след една седмица тук се отби главният инженер Стриж, цехът беше целият залян от светлина. Огромните прозорци с железни рамки, освободени от вековния прах, смесен с мазут, откриха път на слънчевите лъчи и те, проникнали в машинното отделение, се отразяваха ярко в лъснатите медни части на дизелите. Тежките части на машините бяха боядисани със зелена боя и дори върху спиците на колелата някой грижливо беше изрисувал жълти стрелки.

— М-да… — учуди се Стриж.

Няколко души в дъното на цеха завършваха работата. Стриж мина нататък. Насреща му идеше Корчагин с кутия, пълна с разтворена боя.

— Почакайте, драги — спря го инженерът. — Одобрявам това, което правите. Но кой ви е дал боя? Нали забраних да се разходва без мое разрешение — тя е дефицитен материал. Боядисването на частите на локомотива е по-важно от това, което правите.

— Ние изстъргахме боята от захвърлените кутии. Два дни се мъчихме с тия вехтории и настъргахме двайсет и пет фунта. Тук всичко е законно, другарю технически ръководител.

Инженерът изхъмка още веднъж, но вече смутено:

— Тогава, разбира се, карайте. М-да… Интересно е все пак… Как да се обясни тоя, тъй да се каже, доброволен стремеж към чистота в цеха? Нали сте свършили всичко това в извънработно време?

Корчагин долови в гласа на техническия ръководител нотки на искрено недоумение.

— Разбира се. Че вие как си мислехте?

— Да, но…

— Сега пък и „но“, другарю Стриж. Кой ви каза, че болшевиките ще оставят на мира мръсотията? Почакайте, тая работа ние ще подемем по-нашироко. Още много има да видите и да се чудите.

И като заобиколи внимателно инженера, за да не го изцапа с боята, Корчагин тръгна към вратата.

Той се застояваше до късно вечер в градската библиотека. Тук завърза добро познанство с трите библиотекарки, пусна в ход всички средства на пропаганда и получи най-сетне мечтаното право за свободен достъп до книгите. Сложил стълбата пред огромните библиотечни шкафове, Павел престояваше с часове на нея, като прелистваше книга след книга, за да дири онова, което му беше интересно и нужно. Повечето от книгите бяха стари. Новата литература се побираше скромно в един малък шкаф. Тук бяха събрани случайно попаднали брошури от периода на гражданската война, „Капиталът“ на Маркс, „Желязната пета“ и още няколко книги. Между старите книги Корчагин намери романа „Спартак“. Изгълта го за две нощи, после взе книгата и я сложи в шкафа до редицата на книгите от М. Горки. Това пренасяне на най-интересните и скъпи нему книги продължи през всичкото време.

Библиотекарките не му пречеха — беше им безразлично.

Еднообразното спокойствие в комсомолския колектив беше рязко нарушено от една, както изглеждаше отначало, незначителна случка: членът на бюрото на групата в цеха за среден ремонт, Костка Фидин, чипонос, с надупчено от шарка лице, пипкав момък, като пробиваше една желязна плоча, счупи скъпия американски свредел. Счупи го поради възмутителното си нехайство. Дори нещо по-лошо — почти нарочно. Това стана сутринта. Старшият майстор на средния ремонт Ходоров бе наредил на Костка да пробие в плочата няколко дупки. Костка отначало отказваше, но под натиска на майстора взе плочата и почна да дълбае. В цеха не обичаха Ходоров заради придирчивата му взискателност. Някога той беше меншевик. Не вземаше никакво участие в обществения живот, гледаше комсомолците накриво, но познаваше отлично работата си и задълженията си изпълняваше добросъвестно. Майсторът забеляза, че Костка дълбае „на сухо“ — без да намазва свредела с масло. Той бързо пристъпи към бормашината и я спря.

— Ти какво, сляп ли си, или от вчера си тук? — развика се той на Костка, убеден, че свределът неизбежно ще се счупи при такъв начин на работа.

Но Костка изруга майстора и пак пусна бормашината. Ходоров тръгна да се оплаче на началника на цеха, а Костка, без да спре бормашината, се разтича да дири масленката, та като дойде началството, всичко да е в ред. Докато намери масленката и се върне, свределът вече се счупи. Началникът на цеха подаде рапорт за уволнение на Фидин. Бюрото на комсомолската група се застъпи за Костка, като се мотивираше с това, че Ходоров подтиска младежкия актив. Администрацията настояваше и разглеждането на делото премина в бюрото на колектива. Оттук започна цялата работа.

От петимата членове на бюрото трима искаха Костка да се накаже с мъмрене и да се премести на друга работа. Един от тях беше Цветаев. А другите двама изобщо не смятаха Костка за виновен.

Заседанието на бюрото ставаше в стаята на Цветаев. Тук имаше голяма маса, покрита с червен плат, няколко дълги пейки и табуретки, изработени саморъчно от момчетата в дърводелската работилница, по стените висяха портрети на ръководителите, зад масата върху цялата стена беше разгънато знамето на колектива.

Цветаев беше „свободен работник“[3]. Ковач по професия, благодарение на способностите си през последните четири месеца той се издигна на ръководна работа в младежкия колектив. Влезе като член на бюрото на райкома на комсомола и в състава на губкома. Беше работил като ковач в механо-техническия завод, а в работилниците беше новак. Още от първите дни здраво хвана юздите в ръцете си. Самонадеян и решителен, той изведнъж притъпи личната инициатива на младежите, за всичко се залавяше сам и без да обхване цялата работа, започваше да напада помощниците си, обвинявайки ги в бездействие.

Дори стаята се украсяваше под негово лично наблюдение.

Цветаев водеше заседанието, излегнат в единственото меко кресло, донесено тук от червения кът. Заседанието беше закрито. Когато думата поиска парторгът Хомутов, някой потропа на затворената с резето врата. Цветаев се намръщи недоволно. Тропането се повтори. Катюша Зеленова стана и махна резето. Отвън стоеше Корчагин. Катюша го пусна да влезе.

Павел се запъти към свободната пейка, но Цветаев му извика:

— Корчагин, заседанието е закрито!

Страните на Павел пламнаха и той бавно се обърна към масата:

— Зная! Интересува ме мнението ви за случая с Костка. Аз искам да поставя един нов въпрос във връзка с това. А ти какво, да не би да имаш нещо против моето присъствие?

— Нямам, но нали знаеш, че на закритите заседания присъствуват само членовете на бюрото. Когато има много хора, мъчно се разисква. Но щом си дошъл — сядай.

Корчагин получаваше за пръв път такава плесница. На челото между веждите му се появи бръчка.

— Защо са тия формалности? — изказа неодобрението си Хомутов, но Корчагин го спря с жест и седна на една табуретка. — Ето какво исках да кажа — заговори Хомутов. — Казаното за Ходоров е вярно, той е човек, който стои настрана, но у нас положението с дисциплината е лошо. Ако всички комсомолци почнат така да чупят свределите, няма да има с какво да работим. А пък примера, който даваме на безпартийните, не струва пет пари. Мисля, че момчето трябва да се накаже с предупреждение.

Цветаев не го остави да довърши и почна да му възразява. Като послуша десетина минути, Корчагин разбра становището на бюрото. А когато пристъпиха към гласуване, той поиска думата. Пряко сила Цветаев му позволи да говори.

— Искам, другари, да ви кажа моето мнение за случая с Костка.

Гласът на Корчагин беше по-рязък, отколкото той искаше.

— Случаят с Костка е само сигнал, но главното не е в Костка. Вчера събрах някои цифри. — Павел извади от джоба бележника си: — Те ми са дадени от контрольора. Слушайте внимателно: двайсет и три процента от комсомолците закъсняват за работа всеки ден от пет до петнайсет минути. Това е вече закон. Седемнайсет процента от комсомолците не се явяват системно на работа от един до два дни в месеца, докато при неорганизираната младеж лентяите са четиринайсет процента. Цифрите действуват по-лошо от камшик. Записах между другото и следното: четири процента от партийците не се явяват на работа по един ден в месеца и също четири процента закъсняват. Между възрастните безпартийни единайсет процента своеволно не се явяват на работа по един ден в месеца и тринайсет процента закъсняват. От счупените инструменти деветдесет на сто се падат на младежите, седем процента от които са току-що постъпили на работа. Заключението е: ние работим много по-зле от партийците и възрастните работници. Но това положение не е еднакво навсякъде. На ковачницата може само да се завижда, при електротехниците положението е задоволително, а при останалите е горе-долу еднакво. Според мен другарят Хомутов каза за дисциплината много малко. Пред нас стои задачата да изравним тия зигзаги. Нямам намерение да агитирам и да правя митинги, но ние трябва да осъдим най-сурово всяко нехайство и лентяйство. Старите работници направо казват: на господаря, капиталиста, работехме по-хубаво, по-изправно, а сега, когато сами станахме господари, това няма никакво оправдание. И не е виновен толкова Костка или който и да е друг, а на първо място ние с вас, защото не само не водехме борба с това зло както трябва, а, напротив, под един или друг предлог понякога защищавахме такива като Костка.

Самохин и Бутиляк току-що казаха, че Фидин е наше момче. Дето се вика — наш „до мозъка на костите“: активист, включен в работа. Изпортил свредела — е, голямо чудо, на кого не се случва. Затуй пък момчето е наше, а майсторът не е… Макар че всъщност никой не работи върху Ходоров… Тази драка има трийсетгодишен работнически стаж! Няма да говорим за неговата политическа позиция. Сега той е прав: той, чуждият, пази държавното имущество, а ние чупим чуждестранните инструменти. Как да се нарече такова положение на нещата? Смятам, че сега ние ще нанесем първия удар и ще почнем настъпление на този сектор.

Предлагам: Фидин да се изключи от комсомола като хайлазин, немарлив и дезорганизатор на производството. За неговия случай да се пише в стенвестника и открито, без да се страхуваме от никакви коментарии, ей тия цифри да се поместят в уводната статия. Ние имаме сили, имаме на кого да се опрем. Основната маса комсомолци са добри производственици. От тях шейсет души минаха през Боярка, а това е най-здравата школа. С тяхна помощ и с тяхно участие ще изравним тоя зигзаг. Само че веднъж завинаги трябва да се отхвърли такъв подход към работата, какъвто имаме сега.

Обикновено спокоен и мълчалив, сега Корчагин говореше разпалено и рязко. Цветаев за пръв път виждаше електротехника в истинския му вид. Той съзнаваше правотата на Павел, но чувството на подозрителност му пречеше да се съгласи с него. Той прие думите на Корчагин като остра критика на общото състояние на организацията, като подравяне на неговия — на Цветаев — авторитет и реши да унищожи монтьора.

Възраженията си той започна направо с обвинение срещу Корчагин, че защищава меншевика Ходоров.

Разпалената дискусия продължи три часа. Късно вечерта стигнаха до следните резултати: разбит от неумолимата логика на фактите и изгубил болшинството, което мина на страната на Корчагин, Цветаев направи погрешна стъпка — наруши демократическия принцип: пред решителното гласуване той предложи на Корчагин да излезе от стаята.

— Добре, ще изляза, Цветаев, макар че това не ти прави чест. Само те предупреждавам, че ако настояваш на своето, утре ще изляза на общото събрание и убеден съм, там няма да си осигуриш болшинство. Не си прав, Цветаев. Мисля, другарю Хомутов, че ти си длъжен да поставиш този въпрос пред партийния колектив още преди общото събрание.

Цветаев подхвърли предизвикателно:

— Какво ме заплашваш? Няма защо ти да ми показваш пътя, пък и за теб самия има да поговорим. Ако не работиш, поне недей пречи на другите.

Затворил вратата, Павел изтри с ръкав пламналото си чело и през празната канцелария се запъти към изхода. На улицата пое въздух с пълни гърди. Запуши цигара и тръгна към малката къщичка на Батиев рид, дето живееше Токарев.

Корчагин завари шлосера на вечеря.

— Разправи да чуем какво ново към вас. Даря, сложи му паница каша — каза Токарев, като настаняваше Павел на трапезата.

Даря Фоминишна, жената на Токарев, в противоположност на мъжа си висока, пълна, сложи пред Павел чиния с просена каша и като изтриваше с бялата престилка влажните си устни, каза добродушно:

— Яж, гълъбче.

По-рано, когато Токарев работеше в работилниците, Корчагин честичко се застояваше тук до късно, но сега, след завръщането си в града, той идваше у стареца за пръв път.

Шлосерът внимателно слушаше Павел. Не говореше нищо, само действуваше старателно с лъжицата, като похъмкваше под носа си. Свършил с кашата, той изтри мустаците си с кърпата и се изкашля.

— Разбира се, ти си прав. Отдавна е време да организираме тая работа както трябва. Работилниците са основният колектив в района, оттук трябва да почнем. Значи, сдърпахте се с Цветаев? Лошо. Той е фукливо хлапе, но нали ти умееше да работиш с момчетата? Какво собствено вършиш в работилниците?

— Работя в един от цеховете. Изобщо навсякъде бутам по малко. В нашата група водя кръжока по политграмотност.

— А в бюрото какво правиш?

Корчагин се запъна.

— На първо време, докато нямах много сили, пък и смятах да поуча още, не участвувам официално в ръководството.

— Ето на̀! — неодобрително извика Токарев. — Знаеш ли, синко, само едно нещо те спасява от боя — слабото ти още здраве. Сега как си, поправи ли се малко?

— Да.

— Добре, залавяй се вече за работа мъжки. Няма какво да си играеш на орехи. Де се е чуло и видяло да бъдеш пето колело и да направиш нещо свястно! Ами че всеки ще ти каже, че клинчиш от отговорност, и не можеш се оправда с нищо. Утре оправи всичко това там, а пък аз на Окунев ще му опъна ушите — с нотка на недоволство в гласа завърши Токарев.

— Ти, татко, не го закачай — застъпи се Павел, — аз сам го помолих да не ме натоварва.

Токарев свирна презрително с уста.

— Помоли го и той се съгласи? Ех, не може човек да се разбере с вас, комсата… Хайде, синко, прочети ми вестниците, както преди… Че очите ми недовиждат.

Бюрото в партийния колектив одобри мнението на мнозинството в бюрото на младежите. Пред партийния и младежкия колектив беше поставена важната и трудна задача: с личната си работа да дадат пример за трудова дисциплина. В бюрото здравата раздрусаха Цветаев. Отначало той се поинати, но притиснат до стената от речта на отговорния секретар Лопахин, възрастен човек, с бледожълто лице от изгарящата го туберкулоза, Цветаев отстъпи и призна грешката си наполовина.

На другия ден в стенвестниците в работилниците се появиха статии, които привлякоха вниманието на работниците. Четяха ги високо и разгорещено ги разискваха. Вечерта на необикновено многолюдното събрание на младежкия колектив се приказваше само за тях.

Костка бе изключен, а в бюрото на колектива приеха нов другар, нов политпросветник — Корчагин.

Всички слушаха Нежданов необикновено тихо и търпеливо. А той говореше за новите задачи, за новия етап, в който навлизаха железопътните работилници.

След събранието Корчагин изчака Цветаев на улицата.

— Да вървим заедно, има за какво да си поговорим — приближи се той към отговорния секретар.

— За какво ще говорим? — глухо попита Цветаев.

Павел го улови под ръка и като направи няколко крачки с него, спря се до една пейка.

— Да седнем за малко. — И седна пръв.

Огънчето в цигарата на Цветаев ту пламваше, ту гаснеше.

— Кажи, Цветаев, защо ми имаш зъб?

Няколко минути мълчание.

— Виж ти за какво си искал да говориш, а пък аз мислех — за работата! — Гласът на Цветаев бе неравен, престорено учуден.

Павел твърдо сложи ръка върху коляното му.

— Стига си я усуквал, Димка. Само дипломатите я усукват така… Ти ми отговори на мене: защо не ти се харесах аз?

Цветаев направи нетърпеливо движение:

— Какво си ме заял? Какъв ти зъб? Та аз сам ти предлагах да работиш. Ти отказа, а сега излиза, че уж аз те изолирам.

Павел не долови искреност в гласа му и без да снема ръка от коляното му, развълнувано подхвана:

— Щом не искаш да отговориш, ще кажа аз. Ти си мислиш, че ще застана на пътя ти, мислиш, че мечтая за мястото на отговорен секретар? Та ако не беше така, нямаше да стигнем до кавга зарад Костка. Такива отношения развалят всичко. Ако това пречеше само на двама ни, по дяволите — няма значение, мисли, каквото щеш. Но от утре започваме да работим заедно. Какво ще излезе тогава? Затова слушай. Нямаме какво да делим. И двамата сме работници. Ако нашето дело ти е по-скъпо от всичко, ще ми подадеш ръка и от утре ще започнем по приятелски. Ако ли не избиеш цялата тая глупост от главата си и не се откажеш от раздорите, за всеки недостатък в работата, който ще последва от това, ще се бием жестоко. Ето ти ръката ми, поеми я, докато е още ръка на другар.

Корчагин с голямо задоволство усети върху дланта си жилестите пръсти на Цветаев.

Мина една седмица. Работният ден на районния партиен комитет бе свършил. В отделите утихна. Но Токарев още не си отиваше. Старикът седеше в креслото и съсредоточено четеше новите материали. На вратата се почука.

— Да! — извика Токарев.

Влезе Корчагин и постави пред секретаря два попълнени въпросника.

— Какво е това?

— Това, татко, е ликвидация на безотговорността. Мисля, че е време. Ако и ти си на същото мнение, моля да ме подкрепиш.

Токарев погледна заглавието, а след това се взря за няколко секунди в момъка и мълчаливо взе перото в ръка. И в графата за партийния стаж на препоръчващите другари Павел Андреевич Корчагин за кандидат на РКП (б) той написа с твърда ръка „1903 година“ и сложи простия си подпис.

— На, синко. Вярвам, че никога няма да опозориш побелялата ми глава.

В стаята е задушно и всички си мислят едно: по-скоро там, в кестеновите алеи край гара Соломенка.

— Свършвай, Павка, нямам вече сили — помоли Цветаев, облян в пот. Катюша, а след нея и другите го подкрепиха. Корчагин затвори книгата. Кръжокът свърши занятието си.

Тъкмо бяха станали всички вкупом и старият „Ериксон“ на стената дрънна тревожно. Цветаев започна разговор, като се мъчеше да надвиква приказващите в стаята.

Накрая окачи слушалката и се обърна към Корчагин:

— На гарата имало два дипломатически вагона на полското консулство. Угаснала светлината, а влакът заминава след един час и инсталацията трябва да се поправи. Вземай, Павел, кутията с материалите и върви там. Работата е бърза.

Пред първия перон на гарата стояха два лъскави международни вагона. Широките прозорци на вагон-ресторанта бяха ярко осветени. Но съседният тънеше в мрак.

Павел пристъпи към разкошния вагон тип пулман и хвана дръжката на вратата, канейки се да влезе вътре. От стената на гарата бързо се отдели един човек и го улови за рамото.

— Къде, гражданино?

Познат глас. Павел се обърна. Кожена куртка, фуражка с широка козирка, тънък прегърбен нос и бдително недоверчив поглед.

Артюхин едва сега позна Павел — ръката му отпусна рамото, изразът на лицето му изгуби сухотата си, но погледът въпросително се спря на кутията.

— Къде отиваш?

Павел му обясни накратко. Иззад вагона се появи друга фигура.

— Ей сега ще извикам техния придружител на вагона[4]!

Във вагон-ресторанта, дето Корчагин влезе след придружителя, седяха няколко души, изискано облечени в пътнически костюми. На една маса, покрита с копринена покривка на рози, гърбом към вратата, седеше някаква жена. Когато Корчагин влезе, тя разговаряше с висок офицер, застанал срещу нея. Щом монтьорът влезе, разговорът се прекрати.

Като прегледа бързо жиците от последната лампа към коридора и намери, че са в изправност, Корчагин излезе от вагон-ресторанта и продължи да търси повредата. След него неотстъпно вървеше тлъстият, с боксьорски врат придружител в униформа, окичена с големи медни копчета с изображението на едноглав орел.

— Да минем в съседния вагон, тук всичко е в изправност, акумулаторът работи. Изглежда, че повредата е там.

Придружителят завъртя ключа в ключалката и те влязоха в тъмния коридор. Като осветяваше жицата с електрическо фенерче, Павел скоро намери мястото, дето бе станало късо съединение. След няколко минути първата лампичка в коридора светна и го заля с бледоматова светлина.

— Трябва да отворите купето, за да се сменят лампите, защото са изгорели — обърна се Корчагин към придружителя.

— Тогава ще трябва да извикаме пани, ключът е у нея. — И придружителят, който не искаше да остави Корчагин сам, го поведе след себе си.

В купето влезе първо жената, а след нея Корчагин. Придружителят се спря на вратата, като я закри цялата с тялото си. Павел забеляза два изящни кожени куфара в калъфи, небрежно захвърленото на канапето копринено манто, шише с парфюм и мъничка малахитова пудриера върху масичката до прозореца. Жената седна в ъгъла на канапето и като поправяше русата си като лен коса, наблюдаваше работата на монтьора.

— Моля разрешение от пани да се отдалеча за малко: господин майорът иска студена бира — угоднически каза придружителят и с мъка преви при поклона волския си врат.

Жената провлече пеещо-превзето:

— Можете да идете.

Разговорът се водеше на полски.

Ивица светлина от коридора падаше върху рамото на жената. Изисканата рокля на пани, ушита от първокласни парижки майстори от най-тънка лионска коприна, оставяше разголени раменете и ръцете й. На малкото ушенце, пламтящ и искрящ, се люлееше капковиден брилянт. Корчагин виждаше само рамото и ръката на жената, сякаш изваяни от слонова кост. Лицето й беше в сянка. Работейки бързо с отвертката, Павел смени розетката на тавана и след миг в купето бликна светлина. Оставаше му да прегледа втората електрическа лампичка над канапето, дето седеше жената.

— Трябва да проверя тая лампичка — каза Корчагин, като се спря пред нея.

— Ах, да, аз ви преча — на чист руски език отговори пани и леко стана от канапето, като се изправи почти до Корчагин.

Сега тя се виждаше цяла. Познати, извити като стрели линии на веждите и надменно свити устни. Не можеше да има съмнение: пред него стоеше Нели Лешчинска. Дъщерята на адвоката не можеше да не забележи учудения му поглед. Но докато Корчагин я позна, Лешчинска не забеляза, че порасналият през тия четири години монтьор е всъщност нейният неприятен съсед.

Като сви пренебрежително вежди в отговор на учудването му, тя отстъпи към вратата на купето и се спря там, потропвайки нетърпеливо с носа на лакираната си пантофка. Павел се залови с втората лампичка. Отвинти я, погледна я срещу светлината и неочаквано за себе си, а още повече за Лешчинска, попита на полски език!

— И Виктор ли е тук?

Корчагин зададе въпроса, без да се обърне. Той не виждаше лицето на Нели, но продължителното мълчание говореше за смущението й.

— Нима го познавате?

— Дори много добре. Та ние с вас бяхме съседи. — Павел се обърна към нея.

— Вие сте Павел, синът на… — Нели се запъна.

— Готвачката — подсказа й Корчагин.

— Колко сте пораснали! Помня ви като дивичко момче.

Нели го оглеждаше безцеремонно от краката до главата.

— Но защо ви интересува Виктор? Доколкото си спомням, вие не бяхте в добри отношения с него — каза Нели с напевното си сопрано, като се надяваше да поразсее скуката си с тая неочаквана среща.

Отвертката бързо завинтваше фасонката в стената.

— Виктор има един неизплатен дълг. Когато го видите, кажете му, че аз не губя надежда да разчистим сметките си.

— Кажете колко ви дължи, аз ще платя вместо него.

Тя разбираше за какви „сметки“ говори Корчагин. Беше й известна цялата история с петлюровците, но желанието да подразни тоя селяндур я караше да се подиграва.

Корчагин се въздържа да отговори.

— Кажете, истина ли е, че нашата къща била разграбена и се рушела? Сигурно беседката и лехите са опустошени напълно? — тъжно попита Нели.

— Къщата сега е наша, а не ваша и ние нямаме сметка да я разрушаваме.

Нели се усмихна саркастично.

— Охо, както се вижда, и вас са ви обучавали! Но впрочем тук е вагонът на полската мисия и в това купе аз съм господарка, а вие сте си останали същият роб, какъвто бяхте. Вие и сега работите, за да ми е светло, за да ми е удобно да чета ей на това канапе. По-рано майка ви переше бельото ни, а вие носехте вода. Сега пак се срещнахме при подобно положение.

Тя каза това с тържествуващо злорадство. Павел чистеше с ножче края на жицата и гледаше полякинята с нескрита подигравка.

— За вас, гражданко, аз не бих забил дори един ръждив гвоздей, но щом буржуите са измислили дипломати, ние спазваме етикета; и не им отсичаме главите, дори грубости не им говорим като вас.

Бузите на Нели станаха тъмночервени.

— Какво бихте направили с мене, ако ви се удадеше да превземете Варшава? Бихте ме насекли на котлети или бихте ме взели за заложница?

Тя стоеше на вратата, грациозно извита; чувствените й ноздри, познали кокаина, потреперваха. Над канапето блесна светлина. Павел се изправи.

— Кому сте потребна вие? И без нашите саби ще си умрете от кокаина. Аз дори като жена не бих те взел такава.

Взе кутията и направи две крачки към вратата. Нели се отдръпна и едва в края на коридора той чу сподавеното й:

— Пшекленти болшевик[5]!

На другата вечер, когато се беше запътил към библиотеката, Корчагин срещна на улицата Катюша. Тя го улови за ръкава на рубашката и шеговито му прегради пътя.

— Къде си се забързал, политическа просвето?

— Към библиотеката, сестрице, освободи ми пътя — в тон й отговори Корчагин, хвана я внимателно за раменете и я отстрани от паважа. Катюша се освободи от ръцете му и тръгна с него.

— Слушай, Павлуша! Само учене не може… Знаеш ли какво? Да отидем днес на вечеринка, у Зина Гладиш се събират младежи. Момичетата откога ме молят да те заведа. Че ти си го ударил само на политика, не ти ли се иска малко да се повеселиш, да погуляеш? Е, няма да четеш днес, хем и на главата ти ще олекне — настойчиво го увещаваше Катюша.

— Каква е тая вечеринка? Какво ще правят там?

Катюша подигравателно го имитира:

— Какво ще правят! Няма да се молят на бога я, ще си прекарат весело времето — и нищо повече. А ти си свирел на баян? Пък аз не съм те чула нито веднъж. Хайде, направи ми това удоволствие. Зинкиният вуйчо има баян, но той свири лошо. Момичетата се интересуват от тебе, а ти се съсипваш над книгите. Къде е писано, че комсомолецът не бива да се повесели? Да вървим, докато не ми е омръзнало да те увещавам, че инак ще се скараме с тебе за цял месец.

Едрооката бояджийка Катя бе добра другарка и комсомолка. Корчагин не искаше да обиди момичето и се съгласи, макар че за него това беше необикновено и някак странно.

В квартирата на локомотивния машинист Гладиш беше оживено и шумно. За да не пречат на младежите, възрастните бяха минали във вътрешната стая, а в голямата първа стая и на верандата, която гледаше към малка градинка, бяха се събрали петнадесетина момчета и момичета. Когато Катюша преведе Павел през градината на верандата, там вече играеха на една игра, наречена „хранене на гълъби“. Сред верандата бяха сложени два стола с опрени облегала. На тях по извикване на домакинята, която ръководеше играта, сядаха момче и момиче. Домакинята викаше: „Нахранете гълъбите!“ — и седналите гърбом един към друг младежи обръщаха глави назад, устните им се срещаха и те се целуваха пред очите на всички. След това играеха на пръстен, на раздавач и всяка от тия игри непременно бе придружена с целувки, като при играта раздавач, за да се избегне общественият надзор, от осветената веранда целувките се пренасяха в стаята, дето в това време изгасваха светлината. За ония, които не се задоволяваха с тия игри, на една кръгла масичка в ъгъла имаше купчина картички от „Шегите на Амура“. Съседката на Павел, която каза, че името й е Мура, около шестнадесетгодишна девойка, като кокетничеше със сините си очички, му подаде една картичка и тихо рече:

— Теменуга.

Преди няколко години Павел бе наблюдавал такива събирания и макар че не вземаше непосредствено участие в тях, все пак ги смяташе за нормално явление. Но сега, когато завинаги бе се откъснал от еснафския живот на малкото градче, тази вечеринка му се стори нещо безобразно и малко смешно.

Както и да е, но картичката от „Шегите на Амура“ беше в ръката му.

Срещу „теменуга“ той прочете: „Вие много ми харесвате.“

Павел погледна момичето. То срещна погледа му, без да се смути.

— Защо?

Въпросът излезе доста тромав. Мура бе приготвила предварително отговора.

— Роза — подаде му тя втора картичка.

Срещу „роза“ пишеше: „Вие сте моят идеал.“ Корчагин се обърна към девойката и като се стараеше да смекчи тона, попита:

— Защо се занимаваш с тая дивотия?

Мура се смути и се обърка.

— Нима ви е неприятно моето признание? — Устните й капризно се свиха.

Корчагин остави въпроса й без отговор. Но му се дощя да научи коя е тази, която разговаря с него. И той задаваше въпроси, на които девойката охотно отговаряше. След няколко минути той вече знаеше, че тя учи в седемлетката, че баща й е военен надзирател и че го знаела отдавна и искала да се запознае с него.

— Как се казваш? — попита я Корчагин.

— Мура Волинцева.

— Брат ти е секретар на комсомолската група в депото, нали?

— Да.

Сега Корчагин знаеше с кого има работа. Както са вижда, един от най-активните комсомолци в района, Волинцев, не е обръщал никакво внимание на сестра си и тя е станала безлична еснафка. Последната година бе започнала да посещава вечеринките у приятелките си с тия безкрайни целувки. Тя била виждала няколко пъти Корчагин у брат си.

Мура веднага почувствува, че съседът й не одобрява нейното поведение и когато я извикаха „да храни гълъби“, тя, като долови насмешливата усмивка на Корчагин, решително отказа.

Поседяха още няколко минути. Мура разказваше за себе си. Към тях се приближи Зеленова:

— Да донесем баяна, ще посвириш ли? — И приспивайки дяволито очи, погледна Мура: — Е, запознахте ли се?

Павел накара Катюша да седне до тях и като се възползува от това, че наоколо се смееха и викаха, й каза:

— Няма да свиря, ние с Мура ей сега ще си отидем.

— Охо! Значи, лапнахте въдицата? — многозначително възкликна Зеленова.

— Да, лапнахме я. Ти ми кажи, освен нас с тебе има ли тук други комсомолци? Или само ние с тебе се уплетохме в „гълъбарника“?

Катюша съобщи хрисимо:

— Престанаха вече да лудуват, сега ще потанцуваме.

Корчагин стана.

— Добре, танцувай, сестро, а ние с Волинцева все пак ще си идем.

Една вечер Борхарт намина у Окунев. В стаята седеше само Корчагин.

— Много ли си зает, Павел? Искаш ли да отидем на пленума на градския съвет? Заедно ще ни бъде по-весело, а освен това ще се върнем късно.

Корчагин бързо се приготви. Над неговото легло висеше маузер, който беше много тежък. Той измъкна броунинга на Окунев от масата и го сложи в джоба. Остави му бележка. Ключа скри на уговореното място.

В театъра срещнаха Панкратов и Олга. Седнаха всички заедно, а в почивките се разхождаха по площада. Заседанието, както очакваше Ана, се проточи до късна нощ.

— Защо не идем да спим у нас? Вече е късно, а има много път — предложи Юренева.

— Не, вече се уговорихме с него — отказа Ана.

Панкратов и Олга тръгнаха надолу по булеварда, а соломенците се отправиха нагоре.

Нощта беше душна, тъмна. Градът спеше. По тихите улици се разотиваха на разни страни участниците в пленума. Гласовете и стъпките им постепенно затихваха. Павел и Ана бързо се отдалечаваха от централните улици. На опустелия пазар ги спря патрул. След проверка на документите ги пусна. Пресякоха булеварда и излязоха на неосветена безлюдна улица, която минаваше през един пущинак. Свиха наляво и тръгнаха по шосето, успоредно на централните железопътни складове. Това бяха дълги бетонни здания, мрачни и неприветливи. Ана неволно бе обхваната от безпокойство. Тя изпитателно се вглеждаше в тъмнината, кратко и не на място отговаряше на Корчагин. Когато една подозрителна сянка се оказа само телефонен стълб, Борхарт се разсмя и сподели с Корчагин своето състояние. После го хвана под ръка и като притисна рамото си до неговото, се успокои.

— На двайсет и три години съм, а имам неврастения като старица. Може да ме сметнеш за страхлива. Това ще бъде погрешно. Но днес съм в особено напрегнато състояние. Виж, сега, когато те чувствувам до себе си, тревогата изчезва и даже ми е неловко от всички тези опасения.

Спокойствието на Павел, проблясването на огънчето от цигарата му, което за миг осветяваше ъгълче от неговото лице, мъжествената чупка на веждите — всичко това разпръсна страха, събуден от тъмнината на нощта, дивия пущинак и от чутия в театъра разказ за вчерашното кошмарно убийство в Подол.

Складовете останаха зад тях, минаха по мостчето, прехвърлено през рекичката, и тръгнаха по шосето покрай гарата към тунела, който бе прокопан долу, под железопътните линии, и съединяваше тази част от града с железопътния район.

Гарата остана далеч встрани, отдясно. Тунелът свършваше в глухата линия, зад депото. Това бяха вече познати места.

Горе, където бяха железопътните линии, искряха разноцветните светлини на стрелките на семафорите, а при депото уморено пухтеше „маневрената“, която се прибираше на нощна почивка.

Над входа в тунела на ръждива кука висеше фенер, който едва забележимо се поклащаше от ветреца, и неговата жълтомътна светлина се местеше от едната страна на тунела към другата.

На десетина крачки от входа на тунела до самото шосе имаше самотна къщичка. Преди две години в нея беше ударил тежък снаряд и разбивайки я вътре, беше превърнал лицевата й половина в развалина и сега тя зееше като огромна дупка, подобно на застанал край пътя просяк, който излага на показ своята недъгавост. Виждаше се как отгоре по насипа профуча влак.

— Почти стигнахме — облекчено каза Ана.

Павел незабелязано се помъчи да освободи ръката си. Приближавайки тунела, неволно му се прииска да освободи ръката си, която приятелката му беше пленила.

Но Ана не пусна ръката му.

Минаха покрай разрушената къщичка.

Отзад се разнесе тропот на припряно тичащи крака.

Корчагин дръпна ръката си, но Ана ужасено я притисна до себе си и когато той все пак я изтръгна със сила, беше вече късно. Нечии пръсти обхванаха шията на Павел като желязно менгеме, тласък встрани — и Павел се обърна с лице към нападателя. Право в зъбите му тикнаха цев на парабел, една ръка пропълзя към гърлото му, нави на въже гимнастьорката и изпъната по цялата си дължина го държеше пред дулото, бавно описващо дъга.

Омагьосаните очи на електромонтьора следяха тази дъга с нечовешко напрежение. Смъртта го гледаше в очите през черния отвор на дулото и той нямаше сили, не му стигаше воля макар и за стотна част от секундата да откъсне очи от дулото. Чакаше удар. Но изстрел не последва и широко отворените очи видяха лицето на бандита. Голям череп, мощна челюст, черна небръсната брада и мустаци, а очите под широката козирка на каскета оставаха в сянка.

С края на окото Корчагин запечати в ума си тебеширено-бялото лице на Ана, която в същия миг един от тримата помъкна към зеещата яма на разрушената къща. Като изви ръцете й, той я повали на земята. Към него се хвърли още една сянка. Корчагин я виждаше само отразена върху стената на тунела. Отзад, в зеещата яма, се водеше борба. Ана отчаяно се съпротивяваше, глухият й вик пресекна, защото запушиха устата й с фуражка. Човекът с голямата глава, в чиито ръце беше Корчагин, не искаше да остане безучастен свидетел на насилието, което го привличаше като плячка звяр. Очевидно той беше главатарят и такова разпределение на ролите не му хареса. Юношата, когото държеше пред себе си, беше съвсем зелен, на вид „някакъв си мухльо от депото“. Това хлапе не представляваше никаква опасност. „Да го удариш както трябва два-три пъти по челото с дръжката на пистолета и да му дадеш пътя през пущинака — ще тича като луд чак до града, без да се обърне.“ И той разпусна юмрука си.

— Поемай бегом… Изчезвай, откъдето си дошъл, а гъкнеш ли — куршум в гърлото. — И едроглавият блъсна Корчагин в челото с цевта на пистолета. — Поемай — хрипливо прибави той и отпусна парабела, за да не го плаши с куршум в гърба.

Корчагин се хвърли назад, първите две крачки странишком, без да изпуска от очи едроглавия.

Бандитът разбра, че юношата все още се бои да не получи куршум, и се обърна към къщата.

Ръката на Корчагин се устреми към джоба. „Дано успея, дано успея!“ Рязко се обърна и като изопна напред лявата си ръка, в миг се прицели в едроглавия и гръмна.

Бандитът късно разбра грешката си. Куршумът се впи в слабината му, преди той да успее да вдигне ръка.

Ударът го тласна към стената на тунела и като издаде глух вой, вкопчвайки се с ръка в бетонната стена, той бавно се свлече на земята. От разрушената къща се плъзна сянка надолу към стръмния бряг на реката. Подир нея се разнесе втори изстрел. Втората сянка, превита на две, с прибежки се отдалечаваше към черния отвор на тунела. Изстрел. Посипана с праха на изронения от куршума бетон, сянката се хвърли встрани и потъна в тъмнината. След нея броунинга три пъти размири нощта. До стената, гърчейки се като червей, агонизираше едроглавият.

Потресена от ужаса на случилото се, Ана, която Корчагин вдигна от земята, гледаше гърчещия се бандит, слабо проумявайки, че е спасена.

Корчагин с всичка сила я повлече в тъмнината назад към града, отвеждайки я настрани от осветения кръг. Те бягаха към гарата. А около тунела, на насипа, вече се мяркаха светлинки и над железопътната линия тежко изтрещя тревожен изстрел от пушка.

Когато най-после се добраха до квартирата на Ана, някъде на Батиев рид пропяха петли. Ана полегна на кревата. Корчагин седна до масата. Той пушеше и съсредоточено наблюдаваше как се вие нагоре сивата къдрава лента на дима… Току-що бе убил четвъртия човек през живота си.

Съществува ли въобще мъжество, което да се проявява в съвършената си форма? Припомняйки си всички свои усещания и преживявания, той си призна, че в първите секунди черното око на дулото бе вледенило сърцето му. А нима за това, че двете сенки си отидоха безнаказано, е виновна само слепотата на окото и необходимостта да стреля с лявата ръка? Не. На разстояние от няколко крачки можеше да се стреля по-сполучливо, но пречка бяха все тази напрегнатост и припряност, несъмнен признак на смущението.

Светлината на настолната лампа осветяваше главата му и Ана го наблюдаваше, без да изпуска нито едно движение на мускулите на неговото лице. Впрочем очите му бяха спокойни и само гънката на челото издаваше напрежението на мисълта.

— За какво мислиш, Павел?

Мислите му, сепнати от въпроса, отлетяха като дим зад осветения полукръг и той каза първото нещо, което в момента му дойде на ум:

— Необходимо е да намина в комендантството. Трябва да съобщя за всичко това.

И той се изправи неохотно, надвивайки умората.

Тя не пусна ръката му веднага — не й се оставаше сама. Изпрати го до вратата и я затвори едва когато Корчагин, който сега й бе станал толкова скъп и близък, изчезна в нощта.

Идването на Корчагин в комендантството обясни непонятното на железопътната охрана убийство. Трупът бе идентифициран веднага: това беше добре известният на криминалната милиция Фимка Череп, бандит и убиец-рецидивист.

На другия ден случаят при тунела стана известен на всички. Това обстоятелство предизвика неочаквано стълкновение между Павел и Цветаев.

В разгара на работата в цеха влезе Цветаев и повика Корчагин. Цветаев го изведе в коридора и като се спряха в един затулен ъгъл, вълнувайки се и без да знае откъде да започне, най-сетне проговори:

— Разкажи какво стана вчера.

— Че ти знаеш.

Цветаев неспокойно помръдна рамене. Монтьорът не знаеше, че случаят при тунела е засегнал Цветаев по-дълбоко от другите. Не знаеше, че този ковач въпреки външната си студенина не беше безразличен към Борхарт. Ана будеше чувство на симпатия не само у него, но у Цветаев то беше по-сложно. Случаят при тунела, за който току-що бе узнал от Лагутина, остави в съзнанието му мъчителен, неразрешим въпрос. Този въпрос той не можеше да зададе на монтьора направо, но искаше да знае отговора. С частица от съзнанието си той схващаше егоистичната дребнавост на своята тревога, но в противоречивата борба на чувствата този път в него победи първичното, животинското.

— Слушай, Корчагин — заговори той глухо. — Разговорът ще си остане между нас. Разбирам, че не разказваш за това, за да не измъчваш Ана, но на мене можеш да се довериш. Кажи, когато бандитът те държеше, другите изнасилваха ли Ана? — Като довършваше фразата, Цветаев не издържа и отмести поглед встрани.

Корчагин смътно почваше да го разбира. „Ако Ана му беше безразлична, Цветаев не би се вълнувал така. А пък ако Ана му е скъпа, то…“ На Павел му стана обидно заради Ана:

— За какво питаш?

Цветаев отговори нещо несвързано и като почувствува, че са го разбрали, се разсърди:

— Какво го усукваш? Моля те да отговориш, а ти почваш да ме разпитваш.

— Обичаш ли Ана?

Мълчание. После трудно произнесеното от Цветаев:

— Да.

Едва сдържайки гнева си, Корчагин се обърна и тръгна по коридора, без да се оглежда.

Една вечер Окунев, след като постоя смутено до кревата на приятеля си, седна на края и сложи ръката си върху книгата, която Павел четеше.

— Знаеш ли, Павлушка, ще трябва да ти разправя една история. От една страна, някак си глупава, а от друга — обратното. Между мене и Таля Лагутина стана едно недоразумение. Отначало, знаеш ли, тя ми се хареса. — Окунев виновно се почеса по сляпото око, но като видя, че приятелят му не се смее, доби кураж: — А след това у Таля… нещо такова. С една дума, няма да ти разправям всичко това, то се вижда и без фенер. Вчера решихме да опитаме щастието си и да започнем съвместен живот. Аз съм двадесет и две годишен и двамата имаме право да гласуваме. Искам да си изградя живота с Таля върху началата на равенството. Какво ще кажеш?

Корчагин се замисли.

— Какво мога да ти кажа, Коля? И двамата сте ми приятели, от едно поколение и от една черга сме. И всичко друго сега ни е общо, а специално Таля е добро момиче… Положението е ясно.

На другия ден Корчагин пренесе нещата си при момчетата в общежитието на депото, а след няколко дни у Ана имаше другарска вечер без ядене и пиене — комунистическо увеселение в чест на съвместното съжителство между Таля и Николай. Това беше вечер на спомени, на четене откъси от най-вълнуващите книги. Пяха много и хубаво в хор. Бойните песни се чуваха надалеч, а по-късно Катюша Зеленова и Волинцева донесоха баян и стаята се изпълни с бучене на дебели басове и сребърен звън на високи акорди. Тая вечер Павка свиреше рядко хубаво, а когато за учудване на всички дангалакът Панкратов скочи да танцува, Павка се захласна и хармониката, изоставяйки новия стил, подхвана страстно:

Ей, улица, улица!

Деникин опули се,

че сибирската Чека

на Колчака ей така…

Хармониката свиреше за миналото, за бурните години и за днешната дружба, борба и радост. Но когато предаде хармониката на Волинцев и шлосерът засвири гръмко пламенната „Ябълка“, изведнъж се втурна буйно да танцува не друг, а самият електротехник. Корчагин се въртеше в бясна чечотка за трети и последен път в живота си.

[1] Вареники — варени тестени топки, напълнени с извара, месо, вишни и др. ↑

[2] Учразпред — счетоводство, статистика и разпределение на кадрите. ↑

[3] Свободен работник — работник на платена обществена работа. ↑

[4] В СССР всеки пътнически вагон има свой постоянен придружител. — Б.пр. ↑

[5] Пшекленти болшевик (пол.) — проклет болшевик. ↑

Четвърта глава

Границата — това са два стълба. Те са изправени един срещу друг, мълчаливи и враждебни, и олицетворяват два свята. Единият — огладен и шлифован, боядисан като полицейска будка с черно и бяло. На върха му със здрави гвоздеи е закован едноглав хищник. Размахал криле и сякаш обгърнал с ноктите на лапите си набраздения стълб, едноглавият лешояд злобно се е втренчил в металическия щит отсреща, извитата му човка е протегната и напрегната. На шест крачки срещу него е другият стълб. Кръглият издялан дъбов стълб е забит дълбоко в земята. На стълба е окачен излян железен щит, върху него чук и сърп. Между двата свята е легнала пропаст, макар че стълбовете са забити на равна земя. Човек не може да премине тия шест крачки, без да рискува живота си.

Тук е границата.

На хиляди километри от Черно море до Крайния север, към Ледовития океан, се е строила неподвижната верига на тия мълчаливи часовои на Съветските социалистически републики с великата емблема на труда върху железните щитове. От оня стълб, на който е закован пернатият хищник, започва границата между Съветска Украйна и папска Полша. В тия затънтени места се е сгушило малкото градче Берездов. На десет километра от него, срещу полското село Корец, се намира границата. От паланката Салвута до паланката Анапол е районът на Н-ския граничен батальон.

Граничните стълбове препускат по снежните полета, промъкват се през горските просеки, спускат се в усоите, изпълзяват нагоре, мяркат се по могилките и като стигнат до някоя река, вглеждат се от високия бряг към затрупаните със сняг равнини на чуждия край.

Студ. Снегът скърца под валенките. От стълба с чука и сърпа се отделя грамадна фигура с юнашки шлем; тежко пристъпвайки, тя прави обход на участъка си. Високият червеноармеец е облечен със сив шинел със зелени петлици и е обут с валенки. Върху шинела е наметнат грамаден овчи кожух с много широка яка, а главата е топло завита в сукнения шлем. На ръцете — кожени ръкавици с един пръст. Кожухът е дълъг до петите, в него е топло дори при люта веявица. На рамото върху кожуха — пушка. Червеноармеецът гребе снега с кожуха си и върви по караулната пътека, като смуче жадно дима на цигарата от махорка. По съветската граница, на открито поле, часовоите стоят на километър един от друг, за да могат с просто око да виждат съседа си. На полската граница са по двама на километър.

Срещу червеноармееца, пак по караулната си пътека, се движи полски пехотинец. Той е обут в груби войнишки обуща, облечен е в сивозелен мундир и панталони, а отгоре — черен шинел с два реда блестящи копчета. На главата му — фуражка-конфедератка. На фуражката — бял орел, върху сукнените пагони — орли, в петлиците на яката — орли, но от всичко това на войника не му е по-топло. Суровият студ го пронизва до костите. Той търка вдървените си уши, вървешком почуква ток о ток, а ръцете му в тънките ръкавици са се вкочанясали. Полякът не може да спре нито за миг: студът веднага сковава ставите му и затова през всичкото време войникът се движи, понякога дори тича тръс. Часовоите се изравниха, полякът се обърна и тръгна успоредно с червеноармееца.

На границата не бива да се разговаря, но когато наоколо е пусто и човешки фигури се виждат само на един километър разстояние — кой ще разбере дали тия двамина вървят мълчаливо, или нарушават международните закони?

На поляка му се пуши, но е забравил кибрита си в казармата, а вятърът като напук довява откъм съветската страна съблазнителната миризма на махорка. Полякът престава да търка премръзналото си ухо и се обръща назад: понякога някой конен разезд с вахмистър и дори с пан поручик, шарейки по границата, неочаквано изскача иззад малката могилка, за да провери постовете. Но наоколо е пусто. Снегът ослепително блести на слънцето. От небето — ни една снежинка.

— Другар, дай пшепалиц — пръв нарушава светостта на закона полякът и като отмята на гърба многопатронната си френска пушка с щик-сабя, с мъка измъква с премръзналите си пръсти от джоба на шинела евтини цигари.

Червеноармеецът чува молбата на поляка, но полевият устав на пограничната служба забранява на боеца да влиза в разговори с когото и да било отвъд границата, пък и не разбра напълно какво му каза войникът. И продължава пътя си, като стъпва твърдо с топлите и меки валейки по скърцащия сняг.

— Другарю болшевик, дай да запаля, хвърли кутията с кибрита — тоя път вече на руски език казва полякът.

Червеноармеецът се вглежда в съседа си. „Както се вижда, студът е пронизал «пана» до черния дроб. Макар че е буржоазно войниче, но животът му е окаян. Напъдили са го в такъв студ само по шинелче, току подскача като заек, а без цигара работата му е съвсем спукана.“ И червеноармеецът, без да се обръща, му хвърля кибритената кутийка. Войникът я улавя във въздуха и започва да драска клечките, като ги чупи, докато най-после запалва. Кутийката по същия път отново минава границата и тогава червеноармеецът неочаквано нарушава закона:

— Задръж я, аз имам.

Но отвъд границата се чува:

— Не, благодаря, за тая кутийка ще трябва да лежа две години в затвора!

Червеноармеецът гледа кутийката. Върху нея има аероплан. Вместо перка — мощен юмрук с надпис: „Ултиматум“.

„Да, наистина не подхожда за тях.“

Полякът продължава да върви в една посока с него. Самичък му е скучно в безлюдното поле.

Седлата ритмично скърцат, тръсът на конете е успокояващо равномерен. По муцуната на врания жребец, около ноздрите, по козината — леден скреж, дъхът на коня се топи като бяла пара във въздуха. Пъстрата кобила, възседната от командира на батальона, красиво стъпва, играе си с поводите, извива като дъга тънката си шия. И двамата конници са облечени в сиви, пристегнати с портупеи шинели, на ръкавите имат по три червени квадрата, но петлиците на комбата Гаврилов са зелени, а на спътника му — червени. Гаврилов е граничен офицер, батальонът му е разпрострял постовете си на седемдесет километра, тук той е „господар“. Спътникът му е гостенин на Берездов, той е Корчагин, военен комисар на батальона ВВО[1].

През нощта бе валял сняг. Сега той е покрил земята, пухкав и мек, недокоснат ни от копито, ни от човешки крак. Конниците излязоха от една малка горичка и препуснаха тръс по полето. На около четиридесет крачки встрани — пак два стълба.

— Тпру-у!

Гаврилов дръпва силно поводите. Корчагин отбива врания си кон, за да разбере причината на спирането. Гаврилов се навежда от седлото и внимателно разглежда странната верижка от следи по снега, сякаш някой е карал оттук назъбено колело. Тук е минало някое хитро зверче, като е стъпвало крак в крак, и с изкусно криволичене е замаскирало следите си; но не следите от звяра накараха комбата да се спре. На две крачки от верижката — запрашени със сняг, личаха други следи. Тук е минал човек. Той не е замаскирал следите си, а е вървял право към гората и от следите ясно се вижда, че човекът е дошъл от Полша. Комбатът сбутва коня и следите го отвеждат към караулната пътечка. На десет крачки откъм полска страна се вижда отпечатък от стъпки.

— През нощта някой е минал границата — мърмори комбатът. — В трети взвод пак не са си отваряли очите, а в утринната сводка нищо няма. Дяволи! — Мустаците на Гаврилов са прошарени, а от топлия дъх скрежът ги е посребрил и те сурово са надвиснали над устните му.

Срещу конниците се движат две фигури. Едната е дребна, черна, с бляскащо на слънцето острие на френски щик, а другата е грамадна, с жълт овчи кожух. Пъстрата кобила, усетила шенкела, ускорява ход и конниците бързо приближават задалите се насреща им. Червеноармеецът оправя ремъка на рамото си и изплюва допушената цигара на снега.

— Здравейте, другарю! Какво има по вашия участък? — И комбатът почти без да се навежда, понеже червеноармеецът е висок, му подава ръка. Юначината набързо дръпва ръкавицата от ръкава си. Комбатът се здрависва с постовия.

Полякът отдалеч наблюдава. Двама червени офицери (трите квадрата у болшевиките значат чин майор) се здрависват с войника като с близък приятел. За миг си представя, че самият той е подал ръка на своя майор Закржевски, и при тая нелепа мисъл неволно се озърта.

— Току-що поех поста, другарю комбат — отрапортува червеноармеецът.

— Видяхте ли ония следи там?

— Не, не съм ги видял още.

— Кой е бил на пост нощес от два до шест?

— Суротенко, другарю комбат.

— Е, добре, отваряйте си очите.

И вече готов да отмине, сурово предупреди:

— По-малко се разхождайте с тези.

Докато конете препускаха в тръс по широкия път, който се простираше между границата и градчето Берездов, комбатът разправяше:

— На границата е нужно да си отваряш очите. Заплеснеш ли се за малко, горчиво ще съжаляваш. Нашата служба е без сън. Денем не е толкова лесно да се прескочи границата, но затова нощем трябва да си отваряш очите на четири. Ето, преценете сам, другарю Корчагин. В моя участък има четири села, разделени наполовина. Тук е много трудно. Както и да поставиш кордона, на всяка сватба или празник присъствуват всички роднини, които живеят зад него. И как иначе, на всеки двайсет крачки къща, а през рекичката и кокошка може да прегази. Не минава и без контрабанда. Наистина това са дреболии. Някоя жена ще донесе една-две бутилки четиридесетградусова полска джибровка, но затова пък не са малко и големите контрабанди, при които хората работят с много пари. А знаеш ли какво правят поляците? Във всички погранични села са отворили универсални магазини — можеш да купиш каквото си искаш. Разбира се, това е направено не за техните бедни селяни.

Корчагин слушаше комбата с интерес. Пограничният живот прилича на непрекъснато разузнаване.

— Кажете, другарю Гаврилов, нима работата се ограничава само с превозване на контрабанда?

Комбатът мрачно отговори:

— Там е работата, че не е само това.

Градчето Берездов е малко. Глухо провинциално кътче, някогашно еврейско място за заселване. Двеста-триста къщички, безредно построени тук и там. Грамаден пазарен площад, а сред площада — двадесетина дюкянчета. Площадът е кален, засипан с тор. Градчето е заобиколено със селски дворове. В еврейския център по пътя към скотобойната — стара синагога. От това старо здание лъха печал. Наистина синагогата не може да се оплаче, че е празна в съботни дни, но вече не е така, както по-рано, и животът на равина съвсем не е такъв, какъвто той би желал да бъде. Изглежда, че през деветстотин и седемнадесета година се е случило нещо много лошо, щом като дори тук, в такъв затънтен край, младежите гледат равина без необходимото уважение. Наистина старците все още ядат само „кашер“, но колко хлапета вече ядат проклетия от бога свински салам! Тфу, отвратително е дори да си го помислиш! Равинът Борух в яда си ритва свинята, която грижливо рови гюбрето, за да намери нещо за ядене. Да, той, равинът, никак не е доволен, че Берездов стана районен център. Довлякоха се, дявол знае откъде, тия комунисти, все въртят, сучат, и всеки ден все нови неприятности. Вчера на вратнята на попския чифлик той, равинът, видя нова табела:

„Берездовски районен комитет на комунистическия младежки съюз в Украйна“.

От тая табела не може да се очаква нищо хубаво. Потънал в мислите си, равинът не забеляза как се натъкна на една малка обява, залепена на вратата на синагогата му:

„Днес в клуба се свиква открито събрание на трудещата се младеж. Доклад ще изнесат председателят на изпълнителния комитет, Лисицин, и временно изпълняващият длъжността секретар на райкома, другарят Корчагин. След събранието ще бъде изнесен концерт със силите на учениците от деветлетката.“

Равинът ядосано скъса обявата на вратата. „Ето, стана тя, каквато стана!“

Градската черквица от двете страни е заобиколена от голямата градина на попския чифлик, а в градината има обширна къща със стара зидария. Спарена, отегчителна пустота тегнеше в стаите, в които живееха попът и попадията, също така стари и отегчителни като къщата и отдавна омръзнали си един на друг. Когато в къщата влязоха новите стопани, скуката изведнъж изчезна. В големия салон, дето благочестивите хазяи приемаха гости само на големи празници, сега винаги има много хора. Попската къща стана партиен комитет на Берездов. На вратата на малката стаичка вдясно от главния вход е написано с тебешир: „Райкомсомол“. Тук прекарваше една част от деня Корчагин, който по съвместителство със службата военкомбат на Втори батальон за всеобщо военно обучение изпълняваше длъжността секретар на току-що създадения райком на комсомола.

Осем месеца бяха изминали от другарската вечер у Ана, а му се струваше, че е било вчера. Корчагин отмести купчината книжа настрана, облегна се на креслото и се замисли…

В къщата е тихо. Късна нощ. Парткомът опустя. Преди малко си отиде последен Трофимов, секретарят на райкома на партията, и сега Корчагин е сам в къщата. Прозорецът е изписан с капризни плетеници от студа. Газената лампа е на масата, печката е добре затоплена. Корчагин си спомни неотдавнашното минало. През август колективът на работниците бе го изпратил като младежки организатор с ремонтния влак в Екатеринослав. И до късна есен сто и петдесет души се движеха от станция на станция, като ги разчистваха от наследството на войната и разрухата от опожарените и разрушени вагони. Пътят им мина от Синелниково до Полог. Тук, в някогашното царство на бандита Махно, на всяка крачка имаше следи от разрушение и изтребление. В Гуляйполе цяла седмица възстановяваха каменното здание на помпата, слагаха железни кръпки на разрушените от динамита стени на водната цистерна. Електротехникът не познаваше изкуството и тежестта на шлосерската работа, но ръцете му, въоръжени с ключ, завинтиха не една хиляда ръждясали гайки.

В късна есен влакът приближи до родните работилници. Цеховете приеха обратно в големите си помещения сто и петдесет чифта ръце…

Все по-често започнаха да виждат електротехника у Ана. Бръчката на челото му се заличи и неведнъж се чуваше заразителният му смях.

Отново мазутната компания слушаше в кръжоците неговите повести за отдавна отминалите години на борбата, за опитите на метежната, робска селяшка Русия да събори коронованото чудовище, за бунтовете на Стенка Разин и Пугачов.

Една вечер, когато у Ана се бяха събрали много млади хора, електротехникът неочаквано се освободи от едно старо нездраво наследство. Той, който бе свикнал с тютюна почти от детските години, каза твърдо и категорично:

— Няма да пуша вече.

Това стана неочаквано. Някой бе започнал спор върху това, че навикът е по-силен от човека, и за пример бе посочил пушенето. Гласовете се разделиха. Електротехникът не се намесваше в спора, но Таля го въвлече в него и го накара да говори. Той каза онова, което мислеше:

— Човекът е господар на навика, а не наопаки. Иначе докъде ще стигнем?

Цветаев извика от ъгъла:

— Гръмки думи. Корчагин ги обича. Ами ако му смачкам фасона, какво ще се получи? Самият той пуши ли? Пуши. Знае ли, че от пушенето няма никаква полза? Знае. Но да се откаже — не му достига воля. Неотдавна в кръжоците той „насаждаше култура“. — И като промени тона, Цветаев попита със студена подигравка: — Нека ни каже той как е с псувните. Който познава Павка, ще каже: псува рядко, но сладко. По-лесно е да четеш проповеди, отколкото да бъдеш светия.

Настъпи мълчание. Острият тон на Цветаев подействува неприятно на всички. Електротехникът не отговори веднага. Бавно извади цигарата от устата си, смачка я и тихо каза:

— Няма да пуша вече.

После помълча и добави:

— Правя това за себе си и донякъде зарад Димка. Който не може да се отърве от лошия навик, не струва пукната пара. Оставам си само с псувните. Аз, приятели, не съм се преборил напълно с това безобразие, но дори Димка признава, че рядко чува псувни от мен. По-лесно е да изтървеш дума, отколкото да изпушиш цигара, и затова не ще кажа сега, че съм сложил край на това. Но все пак ще ликвидирам и с псувните.

Преди да настъпи зимата, реката бе задръстена от салове с дървен материал, есенният разлив ги разбиваше и топливото пропадаше, отнесено надолу по реката. Соломенка отново изпрати своите колективи, за да спасяват горските богатства.

Желанието на Корчагин да не остане назад от колектива го накара да скрие страшната простуда и когато след седмица по бреговете на кея изникнаха планини от наредени на фигури дърва, студената вода и есенната влага събудиха врага, дремещ в кръвта — и Корчагин пламна в огън. Две седмици острият ревматизъм гореше тялото му, а когато се върна от болницата, можеше да работи на менгемето само след като го „възседнеше“. Майсторът само поклащаше глава. А след няколко дни безпристрастната комисия го призна за нетрудоспособен и той бе уволнен с право на пенсия, която рязко отказа.

С тежко сърце напусна своите работилници. С бастун в ръка той се движеше бавно и с мъчителна болка. Майка му неведнъж му беше писала, молеше го да й иде на гости и сега той си спомни за своята старица, за думите й на сбогуване: „Виждам ви само като осакатеете.“

Павел получи в губкома завити на тръбичка двете лични дела, комсомолското и партийното, и без да се сбогува почти с никого, за да не разпалва мъката, замина при майка си. Две седмици бабичката пареше и разтриваше подутите му крака и след месец той ходеше вече без бастун, а в гърдите му клокочеше радост и пред очите му наново съмна. Влакът го отнесе в губернския център. След три дни в орготдела му връчиха един документ, с който го изпращаха в губвоенкомата, за да бъде използуван като политработник във формиране на военобуча.

А след още една седмица той пристигна тук, в затрупаното от сняг градче, като военкомбат 2. От окръжния комитет на комсомола получи задача да събере разпръсналите се комсомолци и да създаде организация в новия район. Ето как се обръщаше животът.

Навън е жега. През отворения прозорец в кабинета на председателя на изпълкома наднича вишнево клонче. Слънцето пали позлатения кръст върху готическата камбанария на католическата черква, която се издига оттатък пътя срещу изпълкома. В градинката пред прозореца дребничките гъсета на пазачката на изпълкома, нежно мъхести и зелени като околната трева, сръчно си търсят храна.

Председателят на изпълкома дочиташе току-що получената телеграма. По лицето му премина сянка. Голямата му жилеста ръка се плъзна в разкошно виещата се коса и остана там.

Николай Николаевич Лисицин, председател на берездовския изпълком, е само на двадесет и четири години, но никой от сътрудниците му и партийните работници не знае това. Едър и силен човек, суров и понякога страшен, той изглежда тридесет и пет годишен. Здраво тяло, голяма глава на могъщ врат, кафяви, донейде студени, проницателни очи, енергична, рязка линия на брадата. Сини кавалерийски панталони, сив, износен френч, на левия джоб на гърдите орден „Червено знаме“.

Преди Октомври Лисицин бе „командувал“ един струг в Тулския оръжеен завод, дето дядо му, баща му и той почти от детинство режеха и пилеха желязото.

А от оная есенна нощ, когато за пръв път беше грабнал в ръка оръжието, което дотогава бе само изработвал, Коля Лисицин попадна в бурята. Революцията и партията го хвърляха от един пожар в друг. Тулският оръжейник мина славен път от червеноармеец до боен командир и полкови комисар.

Пожарите и грохотът на оръдията бяха вече минало. Сега Николай Лисицин е тук, в граничния район. Животът тече мирно. Той седи до късна нощ над сведенията за хода на жътвата и ето че тая телеграма за миг възкресява миналото. Телеграмата предупреждава с лаконичния телеграфен език:

„Тайно поверително

До берездовския предизпълком

Лисицин

На границата се забелязва оживено прехвърляне на голяма полска банда, която е в състояние да тероризира пограничните райони. Вземете предпазни мерки. Препоръчва се ценностите от финансовия отдел да се препратят в окръга и да не се задържат суми от данъци.“

От прозореца на кабинета си Лисицин вижда всички, които влизат в РИК. По стълбата се качва Корчагин, След миг на вратата се почука.

— Седни да си поговорим. — И Лисицин стиска ръката на Корчагин.

Цял час председателят на изпълкома не приемаше никого.

Когато Корчагин излезе от кабинета, беше вече пладне. От градината изскочи Нюра, малката сестричка на Лисицин. Павел я наричаше Анютка. Срамежливо и сериозно не според годините си, девойчето винаги, когато срещаше Корчагин, се усмихваше приветливо, а сега несръчно, по детски, се здрависа, като отхвърляше от челото си кичур късо подстригана коса.

— При Коля никого ли няма? Мария Михайловна отдавна го чака за обед — каза Нюра.

— Влез, Анютка, той е сам.

На другия ден, още много преди разсъмване, пред изпълкома спряха три коли, запретнати с охранени коне. Хората в тях тихо разговаряха. От финансовия отдел изнесоха няколко запечатани чувала, натовариха ги на колите и след няколко минути по шосето затракаха колелата. Отряд под командата на Корчагин придружаваше колите. Четиридесетте километра до окръжния център (двадесет и пет от тях през гора) бяха минати благополучно, ценностите бяха прехвърлени в касите на окръжния финансов отдел.

А след няколко дни откъм границата на Берездов пристигна на кон един кавалерист. Зяпачите в градчето с учудени погледи следяха конника и запенения кон.

Пред входа на изпълкома кавалеристът се стовари като денк на земята и придържайки сабята с ръка, затропа с тежките си ботуши по стъпалата. Лисицин, начумерен, пое писмото от него, разпечата го и написа разписка на плика. Граничарят не остави коня да си почине, скочи на седлото и подкарвайки веднага кариер, препусна обратно.

Никой не знаеше съдържанието на писмото освен председателят на изпълкома, който току-що го беше прочел. Но жителите на градчето имаха някакъв кучешки нюх. От трима дребни търговци тук двамата непременно са дребни контрабандисти и тоя занаят изработва у тях някаква инстинктивна способност да отгатват опасността.

По тротоара към щаба на батальона ВВО минаха бързо двама души. Единият от тях е Корчагин. Жителите го познават: той е винаги въоръжен. Но щом и секретарят на парткома, Трофимов, е сложил портупей с наган — това е вече лошо.

След няколко минути от щаба изскочиха петнадесетина души и стиснали пушките си с натъкнати щикове, тичешком се спуснаха към мелницата, която се намираше на кръстопътя. На останалите комунисти и комсомолци даваха оръжие в парткома. Председателят на изпълкома профуча на кон с кубанка и с неизменния маузер на кръста. Ясно — ставаше нещо лошо. Големият площад и глухите улички сякаш измряха — не остана жива душа. За миг по вратите на малките дюкянчета се появиха грамадни средновековни катанци, кепенците се спуснаха. И само безстрашните кокошки и отмалелите от жега свине грижливо сортираха съдържанието на купищата смет.

Заставата залегна в края на градините. Оттук започват нивите и в далечината се вижда правата линия на пътя.

Съобщението, получено от Лисицин, не беше дълго:

„Тая нощ в района на Поддубец с бой се промъкна през границата на съветска територия една конна банда, приблизително сто саби и две леки картечници. Вземете мерки. Следите на бандата се губят в Славутските гори. Предупреждаваме ви, че през деня през Берездов по дирите на бандата ще мине една сотня червени казаци. Да не ги сбъркате.

Комбат на специалния пограничен

Гаврилов“

След час по пътя към градчето се показа един конник, а на километър след него — конна група. Корчагин втренчено се вглеждаше напред. Конникът се приближаваше предпазливо, но не забеляза заставата в градините. Той беше млад червеноармеец от седми полк на червените казаци. Разузнаването беше нова работа за него и когато внезапно го обградиха на пътя изскочилите от градините хора, той се усмихна смутено, като видя значките КИМ върху войнишките им рубашки. След кратки преговори обърна коня и препусна към приближаващата в тръс сотня. Заставата пропусна червените казаци и отново залегна в градините.

Минаха няколко тревожни дни. Лисицин получи съобщение, в което се казваше, че на бандитите не се е удало да разгънат диверсионни действия: преследвана от червената кавалерия, бандата е била принудена да се оттегли бързо зад границата.

Малка група болшевики — деветнадесет души в целия район — напрегнато работеше за съветското строителство. Младият, току-що организиран район изискваше да се създаде всичко отново. Близостта на границата държеше всички в неуморна бдителност.

Преизбиране на съветите, борба с бандитите, културно-просветна работа, борба с контрабандата, военно-партийна и комсомолска работа — ето кръга, в който се въртеше от зори до късна нощ животът на Лисицин, Трофимов, Корчагин и на малобройния, събран от тях актив.

От коня — на писмената маса, от масата — на площада, където маршируват обучаваните взводове на подрастващото поколение; клуба, училището, две-три заседания, а нощем — коня, маузера на бедрото и рязкото: „Стой, кой е там?“, тракане на кола, която офейква с контрабандна стока — ето от какво се състояха дните и много от нощите на военкомбата 2.

В районния комитет на комсомола в Берездов влизаха Корчагин, Лида Полевих — волжанка с тесни очи, завеждаща женотдела, и Женка Развалихин — високо, хубавичко момче, доскорошен гимназист, „млад и зелен“, любител на опасни приключения, познавач на Шерлок Холмс и Луи Бусенар. Развалихин работеше като началник-канцелария в районния комитет на партията, преди четири месеца бе влязъл в комсомола, но с комсомолите се държеше като „стар болшевик“. Нямаше кого да изпратят в Берездов и затова след дълго мислене окръжният комитет изпрати Развалихин като „политпросветник“.

Слънцето се беше издигнало до зенита. Жегата проникваше в най-затулените кътчета, всичко живо се бе скрило под покрив и дори кучетата се бяха заврели под хамбарите и лежаха там, отмалели от жегата, мързеливи и сънени. Сякаш в селото не бе останала жива душа и само в локвата край кладенеца блажено грухтеше заровила се в калта свиня.

Корчагин отвърза коня и като прехапа устна от болката в коляното, се метна на седлото. Учителката стоеше на стъпалото на училището, като прикриваше с длан очите си от слънцето.

— Довиждане, другарю военком. — И се усмихна.

Конят нетърпеливо тропна с крак и изпънал шия, дръпна поводите.

— Довиждане, другарко Ракитина. И тъй, решено: утре ще имаме първия урок.

Конят усеща отпуснатите поводи и изведнъж потегля тръс. В миг до слуха на Корчагин достигнаха диви писъци. Така викат жените при пожар в село. Здравата юзда рязко обърна коня и военкомът видя, че откъм края на селото тича запъхтяна млада селянка. Ракитина излезе на средата на улицата и се спря. По праговете на съседните къщи наизлязоха хора, повечето старци и бабички. Всички здрави хора бяха в полето.

— Ах, добри хора, какво става там! Ох, не мога, не мога!

Когато Корчагин стигна до тях, от всички страни се стичаха вече хора. Наобиколиха жената, дърпаха я за ръкава на бялата риза, отрупваха я разтревожено с въпроси, но от несвързаните й думи не можеше нищо да се разбере. „Убиха ги! Ще се изколят!“ — само викаше тя. Някакъв старик с разчорлена брада, като придържаше с ръка платнените си гащи, глупаво подскачаше и напираше към младата жена.

— Не крещи като луда, ма! Къде се бият? Защо се бият? Стига си врещяла! Тфу, дявол!

— Нашето село се бие с поддубчани… за синорите! Поддубчани избиват нашите!

Всички разбраха нещастието. Улицата се изпълни с женски вой, старците яростно зареваха. И по селото се понесе, изви се из дворовете призивно, като тревожна камбана: „Поддубчани колят с косите си нашите зарад синорите!“ От къщите изскочиха на улиците всички, които могат да ходят, и въоръжени с вили, брадви или просто с колове от плетищата, се втурнаха от селото към нивите, дето в кървав бой двете села решаваха ежегодния си спор за синорите.

Корчагин така шибна коня, че той изведнъж препусна галоп. Пришпорван от виковете на ездача, изпреварвайки тичащите, враният кон се понесе напред със стремителни скокове. Плътно прилепнал уши към главата и отмятайки високо крака, той препускаше все по-бързо. Вятърната мелница на могилата, сякаш преграждайки пътя, е размахала встрани своите ръце-криле. Вдясно от мелницата в низината край реката са ливадите. Вляво, додето поглед стига, се простират ръжени ниви, които ту се катерят по могилки, ту се спускат в долове. Над узрялата ръж подухваше ветрец и сякаш я галеше с ръка. По пътя ярко се червенееха макове. Тук беше тихо и нетърпимо горещо. Само отдалеч, отдолу, дето реката се бе припекла на слънцето като сребърна змия, долитаха викове.

Надолу, към ливадите, конят препускаше със страшна бързина. „Ако се закачи нейде кракът му — и той, и аз отиваме по дяволите“ — мина през ума на Павел. Но той не можеше вече да спре коня и долепен до врата му, слушаше как в ушите му свири вятърът.

Втурна се в ливадата като луд. Тук с тъпа, зверска ярост се биеха хора. На земята лежаха няколко души, облени в кръв.

Конят събори с гърдите си на земята някакъв брадат човек, който с част от дръжка на коса тичаше подир един млад момък с обляно с кръв лице. Един загорял, як селянин тъпчеше с тежки ботуши съборения на земята противник и старателно се мъчеше да го удари под лопатката.

Корчагин налетя върху купчината хора с цялата тежест на коня и разпиля биещите се на различни страни. Като не ги оставяше да се опомнят, той бясно въртеше коня, налиташе с него върху озверените хора и чувствувайки, че това кърваво хорско тесто можеше да се разтърве само със същата диващина и страх, бясно се развика:

— Махайте се, гадове! Ще ви застрелям, бандитски души!

И той измъкна маузера от кобура и гръмна над нечие изкривено от злоба лице. Скок с коня — и пак изстрел. Някои захвърлиха косите и се стъписаха. Така, стръвно препускайки с коня по ливадата, стреляйки непрекъснато с маузера, военкомът постигна целта си. Хората хукнаха от ливадата на различни страни, за да избягнат от отговорност и от тоя кой знае откъде взел се, страшен в яростта си човек с „дяволска машинка“, която стреля безкрай.

Скоро след това в Поддубци пристигна районният съд. Народният съдия дълго се блъска и разпитва свидетелите, но не можа да открие инициаторите. От побоя никой не умря, ранените оздравяха. Упорито, с болшевишко търпение, съдията се мъчеше да обясни на стоящите пред него начумерени селяни цялата дивотия и недопустимост на предизвикания от тях побой.

— Виновни са синорите, другарю съдия, объркаха се синорите ни! Затова се бием всяка година.

Все пак стана нужда някои и други да бъдат наказани.

А след седмица, по сенокос, тръгна една комисия, която забиваше колчета по спорните места. Старецът-земемер, потънал в пот, капнал от жегата и дългото ходене, разказваше на Корчагин, като навиваше ролетката:

— Вече тридесет години се занимавам със земемерство и навред синорите са причина за раздори. Погледнете разделната линия на ливадите, та това е нещо невъзможно! Дори пияният върви по-право. А да знаете какво е по нивите! Ивици от три крачки земя една в друга се вплели — умът ти не побира как да ги разделиш. И всичко това всяка година се дроби все повече и повече. Отделя се синът от бащата — режат ивицата земя наполовина. Уверявам ви, че след още двадесет години нивите ще се превърнат само в синори и няма да има къде да се сее. То и сега десет процента от земята отиват в синори.

Корчагин се усмихна:

— Другарю земемер, след двадесет години у нас няма да остане нито един синор.

Старецът снизходително погледна събеседника си:

— За комунистическото общество ли приказвате? Е, то е още нейде в далечното бъдеще.

— Ами чували ли сте за Будановския колхоз?

— А, ето за какво намеквате!

— Да.

— Аз съм ходил в Будановка… Но все пак това е изключение, другарю Корчагин.

Комисията мереше. Двама младежи забиваха колчета. А от двете страни на ливадите стояха селяни и внимателно наблюдаваха колчетата да се забиват на мястото на по-раншния синор, който едва личеше от стърчащите тук-таме между тревата полуизгнили колове.

… Като шибна с камшика хилавия среден кон, коларят се обърна към седналите в колата и словоохотливо заприказва:

— Кой ги знае как се развъдиха по нас тия комсомолци. По-рано това го нямаше. А всичко започна май от учителката, казва се Ракитина, може да я знаете. Младо моме още, а може да се каже — пакостливо. Бунтува всички жени в селото, насъбере ги, па като им заломоти — цялото зло иде от това. Плеснеш жена си ядосан по сурата, мигар може без това — по-рано ще се избърше и ще млъкне, а сега хич не си я пипнал, па ще ти писнат ушите от викове. Ще ти изтърси туй-онуй за народен съд, а която е по-млада, ще ти продума и за развод и ще ти изреди всички закони. А моята Ганка, такваз кротка жена още от рождение, сега се измъдрила делегатка. Туй ще да е нещо като старши над жените. И току ходят при нея от цялото село. Отпърво ми се щеше да я погаля моята Ганка с камшика, но след това плюх. Е, по дяволите! Нека си дрънкат. Тя си ми е жена на място и като домакиня, и изобщо.

Коларят почеса косматата си гръд, която се виждаше през разреза на платнената рубашка, и по навик шибна средния кон под корема. С колата пътуваха Развалихин и Лида. И двамата имаха работа в Поддубци. Лида искаше да свика съвещание на делегатките, а Развалихин отиваше да оправи работата в групата.

— Но нима не ви харесват комсомолците? — шеговито попита Лида коларя.

Коларят щипна брадичката си и отговори, без да бърза!

— Ами, защо… На младини човек може да полудува. Да прави там представления и разни други; и аз обичам да гледам комедии, ако ги бива. Отначало мислехме, че момчетата ще започнат да дигат скандали, а то излезе обратното. Чували сме, че за пиянство, хулиганство и прочие при тях е строго. Повече ги избива на учение. Само че все се заяждат с бога и току подстрекават да се вземе черквата за клуб. Туй вече е излишна работа, старците се ядосват и затуй имат зъб на комсомолците. А иначе какво? Нередното им е само едно: току събират около себе си най-големите голтаци, повечето ратаи или загубени стопани. Не приемат господарските синове.

Колата се спусна от могилата и зави към училището.

Училищната прислужница постла на гостите в стаята си, а тя отиде да спи в плевнята. Лида и Развалихин току-що се бяха върнали от продължителното събрание. В стаята е тъмно. Лида изу обущата си, качи се на леглото и веднага заспа. Събуди я грубото докосване на Развалихин, което ясно говореше за намеренията му.

— Какво искаш?

— По-тихо, Лидка, защо крещиш? Разбираш ли, скучно ми е да лежа ей тъй самичък, дявол да го вземе! Нима не намираш нещо по-интересно от това да хъркаш?

— Прибери си ръцете и се махай веднага от леглото ми, че дяволите ще те вземат! — Лида го блъсна. Тя и по-рано не можеше да понася лигавата усмивка на Развалихин. Сега на Лида й се иска да му каже нещо оскърбително и подигравателно, но сънят надвива и тя затваря очи.

— Какво ми се превземаш? Виж ти какво интелигентно поведение. Да не би случайно да сте от института за благородни девици? Но да не си мислиш, че съм ти повярвал? Не ставай глупава. Ако си съзнателен човек, отначало задоволи нуждата ми, а после спи, колкото си искаш.

Като смяташе излишно да хаби думите си, той отново се прехвърли от пейката на кревата и господарски безапелационно сложи ръката си върху рамото на Лида.

— Върви по дяволите! — извика тя, събудила се изведнъж. — Честна дума, утре ще разкажа всичко на Корчагин.

Развалихин я улови за ръката и зашепна раздразнено:

— Плюя аз на твоя Корчагин, а ти не се опъвай, защото каквото и да правиш, ще те взема.

Между него и Лида започна кратка борба и в тишината на стаята звънливо прокънтя плесница, а след това втора, трета… Развалихин отлетя встрани. В тъмнината Лида напосоки хукна към вратата, блъсна я и изскочи на двора. И застана там, обляна от лунната светлина, кипяща от негодувание.

— Ела вътре, глупачке! — злобно извика Развалихин.

Той изнесе постелята си под навеса и остана да нощува навън.

А Лида пусна резето на вратата и се сви на кравайче върху леглото.

Сутринта, когато се връщаха, Женка седеше до стареца-колар в колата и пушеше цигара след цигара.

„Тази мимоза може наистина да ме наковлади пред Корчагин! Ама че кисела кукла! Поне да бе хубавица, а то едно недоразумение. Трябва да се помирим, че иначе може да се забърка някоя каша. Корчагин и без това ме гледа накриво.“

Развалихин се премести при Лида. Престори се на смутен, очите му са почти тъжни, мънка някакви заплетени оправдания, вече се разкайва. И постигна своето: в покрайнините на градчето Лида му обеща да не казва никому за снощното.

Комсомолските групи се раждаха една след друга в пограничните села. Комсомолците от районния комитет хвърляха много сили за тия първи издънки на комунистическото движение. Корчагин и Лида Полевих прекарваха по цели дни в тия села.

Развалихин не обичаше да ходи по селата. Не умееше да се сближава със селските момци, да спечели доверието им и само разваляше работата. А за Полевих и Корчагин това беше просто и естествено. Лида събираше момичетата около себе си, завързваше приятелство и вече поддържаше постоянна връзка с тях, като неусетно събуждаше интерес у момичетата към живота и работата на комсомола. Цялата младеж в района познаваше Корчагин. Вторият батальон ВВО обхващаше с военното си обучение хиляда и шестстотин неслужили младежи. Никога още хармониката не бе играла такава голяма роля в пропагандата както тук, на селските вечеринки, на улицата. Хармониката правеше Корчагин „свой момък“, за перчемлиите ергенаци много пътеки към комсомола започваха именно оттук, от пеещата чародейка-хармоника, ту страстна и тревожеща сърцето в стремителния темп на марша, ту ласкава и нежна в тъжните извивки на украинските песни. Слушаха хармониката, слушаха и хармониста-работник, сега военком и комсомолско „секретарче“. Съзвучно се сплитаха в сърцата и песните на хармониката, и онова, за което говореше младият комисар. В селата започнаха да се чуват нови песни, в къщите освен псалтири и съновници се появиха и други книги.

За контрабандистите стана тежичко, че трябваше да се озъртат не само за пограничните войници: съветската власт си бе спечелила млади приятели и старателни помощници. Понякога, обхванати от порива сами да заловят врага, пограничните групи прекаляваха и тогава Корчагин трябваше да спасява подчинените си. Веднъж Гришутка Хороводко, синеокият секретар на поддубската група, темпераментен, голям любител на споровете и настроен антирелигиозно, след като получи по свои пътища съобщение, че през нощта ще докарат у селския мелничар някаква контрабанда, вдигна на крак цялата група. Въоръжена с учебна пушка, с два щика, групата, начело с Гришутка, предпазливо обсади през нощта мелницата и зачака звяра. За контрабандата беше научил и пограничният пост на ГПУ и беше извикал своята застава. През нощта двете страни се сблъскаха и само благодарение на самообладанието на граничните не изпозастреляха комсомолците в станалата схватка. Само обезоръжиха момчетата, отведоха ги в едно съседно село на четири километра и ги заключиха.

В това време Корчагин беше у Гаврилов. Сутринта комбатът го уведоми за току-що полученото съобщение и секретарят на райкома замина да освободи момчетата.

Пълномощникът на ГПУ му разправи, смеейки се, за нощното произшествие.

— Ето какво ще направим, другарю Корчагин. Те са добри момчета, няма да ги уплитаме в дело. А за да не влизат занапред в нашите функции, ти ги посплаши малко.

Часовият отвори вратата на сайванта и единадесетте момци скочиха от земята и се изправиха смутени, тъпчейки на едно място.

— Погледнете ги — огорчено разпери ръце пълномощникът. — Забъркаха такава каша, че сега ще трябва да ги изпратя в окръга.

Тогава Гришутка започна развълнувано:

— Другарю Сахаров, какво лошо сме направили? Та ние искаме да помогнем на съветската власт! Ние отдавна следяхме тоя кулак, а вие ни затворихте като бандити. — И той обидено се отвърна.

След като им поговориха сериозно, Корчагин и Сахаров, които едва издържаха тоя тон, престанаха да ги „сплашват“.

— Ако гарантираш за тях и ни обещаеш, че вече няма да ходят на границата, а ще оказват помощта си иначе, ще ги освободя с добро — обърна се Сахаров към Корчагин.

— Добре, аз отговарям за тях. Надявам се, че вече няма да ме изложат.

Групата се върна с песни в Поддубци. Инцидентът не бе разгласен. Но все пак мелничарят бе пипнат скоро. Тоя път по законен ред.

Богато живеят немците колонисти при горските селища Майдан Вила. На половин километър един от друг се намират солидни кулашки дворове: къщи с пристройки като малки крепости. Дирите на бандата на Антонюк се губеха в Майдан Вила. Тоя царски фелдфебел бе организирал от роднини една бандитска седморка и започна да работи с нагана по околните пътища, като не се стесняваше да лее кръв, не се гнусеше от спекулантите, но не прощаваше и на съветските работници. Антонюк действуваше бързо. Днес ще нареди двама селски кооператори, а утре на двадесетина километра ще обезоръжи някой пощальон и ще го обере до стотинка. Антонюк се състезаваше с колегата си Гордий, и двамата ги биваше: и единият, и другият отнемаха доста време на окръжната милиция и ГПУ. Антонюк шеташе с шайката си под носа на Берездов. Стана опасно да се пътува по пътищата за града. Трудно беше да се залови тоя бандит; намереше ли се натясно, той се изплъзваше зад границата, отпочиваше си и се появяваше наново, когато най-малко го очакваха. При всяка вест за някое кърваво внезапно нападение на тоя опасен с неуловимостта си звяр Лисицин нервно хапеше устни.

— Докога тая гад ще ни хапе? Ще ме накара тоя мръсник сам да се захвана със залавянето му — процеждаше той през стиснатите си зъби.

И на два пъти председателят на изпълкома се спускаше по пресните следи на бандата, като вземаше със себе си Корчагин и още трима комунисти; но Антонюк се изплъзваше.

От окръга изпратиха в Берездов отряд за борба с бандитизма. Командуваше го контешки облеченият Филатов. Надут като млад петел, той не сметна за необходимо да се регистрира при председателя на изпълкома, както изискваха пограничните правила, а поведе отряда си към близкото село Семаки. Като пристигна през нощта в селото, разположи се с отряда в първата къща на края. Тия непознати въоръжени хора, които действуваха така потайно, привлякоха вниманието на един съсед-комсомолец и той отърча у председателя на селсъвета. Понеже не знаеше нищо за отряда, председателят помисли, че това е някаква банда, и към района полетя един конен куриер-комсомолец. Идиотщината на Филатов за малко не коства живота на мнозина. Лисицин научи за „бандата“ през нощта, веднага вдигна на крак милицията и с десетина души препусна към Семаки. Долетяха до двора, скочиха от конете и през плета се втурнаха в къщата. Часовоят на прага, ударен с дръжката на маузера по главата, като чувал се свлече на земята; под тежкото рамо на Лисицин вратата с трясък се разтвори и в стаята, слабо осветена от висящата на тавана лампа, нахълтаха хора. Отметнал ръка назад, готов да хвърли ръчна бомба, стиснал маузера в другата си ръка, Лисицин изрева така, че стъклата затрепераха:

— Предайте се или ще ви пръсна на парчета!

Още миг — и втурналите се щяха да обсипят с град от куршуми наскачалите от пода сънливи хора. Но страшният вид на човека с бомбата вдигна нагоре десетки ръце. А след миг, когато подгониха хората от отряда по долни дрехи на двора, орденът върху френча на Лисицин развърза езика на Филатов.

Лисицин бясно се изплю и с унищожаващо презрение тръсна:

— Парцал!

До района долетяха отзвуци от германската революция. Достигна ехото на престрелката по барикадите в Хамбург. На границата ставаше неспокойно. Вестниците се четяха в напрегнато очакване, от запад подухваха октомврийски ветрове. В районния комитет на комсомола заваляха заявления от младежи с молба да ги изпратят като доброволци в Червената армия. Корчагин дълго убеждаваше пратениците на групите, че политиката на съветската страна е политика на мир и че засега тя не смята да воюва с никого от съседите. Но това действуваше слабо. Всяка неделя в градчето се събираха комсомолци от всички групи и в голямата попска градина ставаха районни събрания. Един ден по пладне в широкия двор на райкома под строй, в походен марш и пълен състав пристигна поддубецката група на комсомола. Корчагин я видя през прозореца и излезе на входната площадка. Единадесетте момци, начело с Хороводко, с ботуши, с грамадни торби през рамо, се спряха пред входа.

— Какво значи това, Гриша? — учудено попита Корчагин.

Но Хороводко му направи знак с очи и двамата влязоха вътре. Когато Лида, Развалихин и още двама комсомолци заобиколиха Хороводко, той затвори вратата и като намръщи сериозно избелелите си вежди, съобщи:

— Правя бойна проверка, другари. Днес съобщих на хората си: от района се получи телеграма, разбира се, строго поверително, че започва война с германските буржуи, а скоро ще започне и с пановете. И тъй, от Москва има заповед — всички комсомолци да заминат за фронта, а който се страхува, нека подаде заявление — ще го оставят у дома му. Поръчах им да не говорят нищо за войната, а да си вземат по един комат хляб и по едно парче сланина, а който няма сланина, да вземе чесън или кромид, да се съберат тайно след един час извън селото и ще вървим в района, а оттам в окръга, дето ще получим оръжие. Това подействува здравата на момчетата. Разпитват ме туй-онуй, а пък аз им казвам — без разговори и толкоз! А който се отказва — да напише заявление. Заминаването е доброволно. Моите момчета се разотидоха, а мене сърцето ми се свило: какво ще стане, ако никой не дойде? Тогава трябва да разтуря групата и да се махна нанякъде. Седя край селото и се озъртам. Ето ги, взеха да идват един по един. Някои и други с разплакани мутри, но не се издават. Дойдоха и десетимата, нито един дезертьор. Ето каква е поддубецката група! — възхитено завърши Гришутка и гордо се тупна с юмрук в гърдите.

А когато възмутената Полевих го нахока, той я гледаше с неразбиращи очи.

— Какво ми разправяш! Това е най-подходящата проверка! Тук виждаш всички без измама. За по-голяма важност щях да ги замъкна в окръга, но момците се поизмориха. Нека се приберат по домовете си. Само че ти, Корчагин, непременно им дръпни реч, може ли без това? Без реч не бива… Кажи им, че уж мобилизацията е отменена, а за геройството им — чест и слава.

В окръжния център Корчагин ходеше рядко. Тия пътувания му отнемаха по няколко дни, а работата изискваше неотлъчно присъствие в района. Затова пък при всеки удобен случай Развалихин се вдигаше и заминаваше в града. Въоръжен от глава до пети, сравнявайки се мислено с един от героите на Купер, той с удоволствие правеше тия пътувания. В гората откриваше стрелба по враните или по някоя пъргава катеричка, спираше самотните минувачи и като същински следовател ги разпитваше: кой е, откъде е и накъде отива. Близо до града Развалихин се разоръжаваше, пъхаше пушката под сеното, револвера — в джоба, и в окръжния комитет на комсомола влизаше в обикновения си вид.

— Е, какво ново има в Берездов?

Стаята на Федотов, секретаря на окръжния комитет, винаги е пълна с хора. Всички се надпреварват да говорят. Трябва да умееш да работиш при такава обстановка, да слушаш наведнъж четирима души, да пишеш и да отговаряш на петия. А Федотов е съвсем млад, но партийният му билет е от 1919 г. Само в онова метежно време можеше да стане член на партията един петнадесетгодишен младеж.

На въпроса на Федотов Развалихин отвърна небрежно:

— Всички новини не могат да се разкажат. Въртя се от сутрин до късна нощ. Всички дупки трябва да се запушат, нали трябва да се започва всичко отначало? Пак организирах две нови групи. Защо ме викате? — И той делово седна в креслото.

Кримски, завикономотделът, за миг се откъсна от купчината книжа и го погледна:

— Ние викахме Корчагин, а не тебе.

Развалихин пуща гъста струя тютюнев дим:

— Корчагин не обича да пътува насам, дори и в тая работа трябва да отговарям за чужда сметка… Изобщо на някои секретари им е добре: не вършат нищо, а яхат такива магарета като мене. Корчагин, като се замъкне на границата, няма го по две-три седмици, а аз мъкна цялата работа.

Развалихин недвусмислено даваше да се разбере, че именно той би бил подходящ за секретар на райкома на комсомола.

— Тоя пуяк никак не ми харесва — откровено призна Федотов пред окръжкомците след излизането на Развалихин.

Хитрините на Развалихин се откриха случайно. Веднъж Лисицин се отби при Федотов за пощата. Всеки, който идваше от района, вземаше пощата за всички. Федотов има продължителен разговор с Лисицин и Развалихин бе разобличен.

— Но ти все пак изпрати Корчагин. Та ние тук почти не се познаваме с него — каза Федотов, като се сбогуваше с председателя на изпълкома.

— Добре, само че да се разберем: да не мислите да ни го отнемете. Ще се противопоставим категорично.

Тая година на границата октомврийските тържества минаха с небивал подем. Корчагин бе избран за председател на октомврийската комисия в пограничните села. След митинга в Поддубци петхилядната маса от селяни и селянки от три съседни села, строена в половинкилометрова колона, начело с духова музика и батальона на ВВО, с развети червени знамена, потегли отвъд селото към границата. Спазвайки най-строг ред и дисциплина, колоната започна шествието си по съветската земя покрай пограничните стълбове, като се насочи към ония села, които бяха разделени на две от границата. Такова нещо поляците на границата никога не бяха виждали. Пред колоната на коне — комбатът Гаврилов и Корчагин, а зад тях — звън на мед, плясък на знамена и песни, песни! Празнично облечена селска младеж, веселие, селски моми, кръшен момински смях, сериозни лица на възрастни и тържествени лица на старци. Далеко, додето стига погледът, тече тая човешка река, нейният бряг е границата — нито крачка отвъд съветската земя, нито един крак не прекрачи забранената линия. Корчагин пропуска край себе си хорския поток. Комсомолската:

От тайгата до британските морета

Червената армия е най-силна! —

се сменяше от момински хор:

Ех, на къра там жътварки жънат.

Съветските часови поздравяваха колоната с радостна усмивка, а полските я посрещаха смаяно смутено. Шествието по границата, макар че за него предварително бе уведомено полското командуване, все пак предизвика тревога отвъд границата. Бързо засноваха разезди от полската жандармерия, петорно бе засилен броят на часовоите, а в доловете за всеки случай бяха скрити резерви. Но колоната се движеше на своя земя, шумна и радостна, изпълнила въздуха със звуците на песните си.

На една могилка стои полски часовой. Колоната отмерено крачи. Долитат първите звуци на марша. Полякът сваля пушката от рамо, слага я до крака и взема „за почест“. Корчагин чу ясно:

— Нех жие комуна!

Очите на войника говорят, че тия думи е произнесъл той. Павел го наблюдава, вперил поглед в него.

Приятел! Под войнишкия шинел бие в съзвучие с колоната сърце и Корчагин тихо отвръща на полски:

— Здравей, другарю!

Часовоят остава назад. Той пропуска колоната, като държи пушката си все в същото положение. Павел няколко пъти се обръща и гледа тая черна, дребна фигурка. Ето и друг поляк. Побеляващи мустаци. Изпод никелираното кръжило на козирката на конфедератката му — неподвижни, безцветни очи. Корчагин, още под впечатлението на току-що чутото, пръв каза сякаш на себе си на полски:

— Здравей, другарю.

Но не получи отговор.

Гаврилов се усмихна. Оказа се, че той бе чул всичко.

— Много искаш — каза той. — Освен обикновени пехотинци тук има и пехотна жандармерия. Видя ли шеврона на ръкава му? Той е жандармерист.

Началото на колоната вече се спускаше от могилата към селото, разделено на две от границата. Съветската половина готвеше тържествено посрещане на гостите. До граничното мостче; на брега на малката рекичка, се е събрало цялото съветско село. Моми и момци са се строили покрай пътя. По покривите на къщите и сайвантите в полската половина на селото са се струпали хора и втренчено гледат какво става отвъд реката. По праговете на къщите и по плетищата — тълпи селяни. Когато колоната влезе в коридора от хора, оркестърът засвири „Интернационалът“. На стъкмената набързо, обкичена със зеленина трибуна държаха вълнуващи речи и представители на още зелената младеж, и побелели старци. Говори и Корчагин на родния украински език. Думите му прелитаха през границата и се чуваха на другия бряг. Там решиха да не позволят тая реч да запали нечии сърца. Из селото препусна жандармерийски разезд, който с нагайки пъдеше жителите по домовете им. По покривите затракаха изстрели.

Улиците опустяха. От покривите изчезна подгонената с куршуми младеж, а хората от съветския бряг гледаха всичко това и се мръщеха.

На трибуната се качи, подкрепян от момците, старец-чобанин и обзет от порив на възмущение, развълнувано заговори:

— Хубаво гледайте, деца! Така и нас ни биеха някога, а сега в село не се е чуло и видяло властта да бие с нагайки селянина. Щом се свърши с пановете — свършиха се и камшиците по гърбовете ни. Крепете, чеда, здраво тая власт! Аз съм стар, не умея да говоря. А исках да ви разкажа много работи. За целия наш живот, който влачехме през времето на царя като волове, впрегнати в ярем, та затуй сега ми е мъчно за тях!… — И като махна с костеливата си ръка към отвъдната страна на реката, заплака, както плачат само малки деца и старци.

След стареца застана Гришутка Хороводко. И като слушаше гневната му реч, Гаврилов обърна коня и се взря — дали някой на отвъдния бряг не я записва. Но брегът беше пуст, дори часовоят при моста бе прибран.

— Както се вижда, Наркомът на външните работи ще мине без нота — пошегува се той.

… В една дъждовна есенна нощ към края на ноември бандитът Антонюк и седмината с него престанаха да оставят кървавите си следи. Тая вълча глутница беше заловена на сватбата на един богат колонист в Майдан Вила. Спипаха я хролинските комунари.

Женски езици съобщиха за тия гости на сватбата на колониста. В миг се събраха членовете на групата, на брой дванадесет души, въоръжени кой с каквото може. С коли се прехвърлиха в селището Майдан Вила, а към Берездов презглава препусна бърз куриер. В Семаки куриерът се натъкна на отряда на Филатов и той се спусна тръс заедно с хората си по пресните дири. Хролинските комунари бяха обградили селището и водеха пушечни разговори с бандата на Антонюк. Антонюк беше се залостил заедно с хората си в една малка пристройка и сипеше куршуми по всеки, който му попаднеше на мушката. По едно време за малко да се изскубне, но хролинци го подгониха обратно в пристройката, като пронизаха с куршуми едного от седморката. Неведнъж Антонюк бе попадал на такива престрелки и винаги се беше отървавал цял и невредим: спасяваха го ръчните бомби и нощта. Може би и тоя път щеше да се отскубне; комунарите вече бяха изгубили в престрелката двамина, но в това време в селището пристигна Филатов. Антонюк разбра, че е загазил здравата и тоя път безизходно. До сутринта се зъбеше с куршуми от всички прозорци на пристройката, но на разсъмване го заловиха. От седморката не се предаде нито един. Краят на тази вълча глутница коства четири живота. От тях три жертви даде младата хролинска комсомолска група.

Батальонът на Корчагин бе извикан на есенни маневри на териториалните части. Четиридесетте километра до лагерите на териториалната дивизия батальонът измина за един ден под проливен дъжд, като започна своя поход в ранно утро и го завърши в късна нощ. Комбатът Гусев и неговият комисар извършиха тоя поход на коне. Осемстотинте донаборници едва се домъкнаха до казармата и се тръшнаха да спят. Щабът на териториалната дивизия бе закъснял с извикването на батальона, маневрите започнаха веднага на сутринта. Новопристигналият батальон подлежеше на преглед. Строиха го на плаца. Скоро от щаба на дивизията пристигнаха на коне няколко кавалеристи. Батальонът, който бе получил вече обмундировка и пушки, се преобрази. И Гусев — бойният командир, и Корчагин бяха посветили много сили и време на своя батальон и бяха спокойни за поверената им част. Когато официалният преглед свърши и батальонът показа способността си да маневрира и да се престроява, един от командирите, мъж с хубаво, но подпухнало лице, рязко попита Корчагин:

— Защо сте на кон? У нас командирите и военкомита от батальон ВВО не трябва да имат коне. Заповядвам конете да се отведат в конюшните и в маневрите да се участвува пешком.

Корчагин знаеше, че ако слезе от коня, няма да може да вземе участие в маневрите, защото не ще мине дори един километър пеша със своите крака. Как да каже това на кресливото конте с десетки ремъци и ремъчета?

— Аз не мога да участвувам в маневрите без кон.

— Защо?

Понеже разбираше, че инак няма с какво да обясни отказа си, Корчагин глухо отвърна:

— Краката ми са подпухнали и няма да мога да ходя и да тичам цяла седмица. При това аз не зная кой сте вие, другарю!

— Аз съм началник-щабът на вашия полк — това едно. Второ, още веднъж ви заповядвам да слезете от коня, пък ако сте инвалид, не съм виновен аз, че сте на военна служба.

Корчагин като че го шибнаха с камшик. Дръпна коня за юздата, но здравата ръка на Гусев го задържа. Няколко мига у Павел се бореха две чувства: обида и самообладание. Но Павел Корчагин вече не беше оня червеноармеец, който можеше да минава от част в част, без да се замисля. Корчагин беше военком на батальона и този батальон стоеше зад него. Какъв пример за дисциплина би му дал той с поведението си! Та не за това конте бе възпитал батальона си! Той освободи краката си от стремената, слезе от коня и като превъзмогваше острата болка в ставите, тръгна към десния фланг.

Няколко дни времето беше необикновено хубаво. Маневрите приближаваха към края си. На петия ден те ставаха около Шепетовка, дето беше крайният им пункт. Берездовският батальон получи заповед да превземе гарата откъм село Климентовичи.

Тъй като познаваше отлично местността, Корчагин посочи на Гусев всички подстъпи. Батальонът, разделен на две, с дълбок обход, незабелязано от „противника“, се промъкна в тила и с викове „ура“ нахълта в гарата. Според решението на комисията тая операция бе призната за бляскаво изпълнена. Гарата остана в ръцете на берездовци, а защищаващият я батальон, условно изгубил петдесет процента от състава си, отстъпи в гората.

Корчагин пое командуването на половината батальон. Като даваше заповед за разместване на веригата, той стоеше сред улицата с командира и политрука на трета рота.

— Другарю комисар — дотича при него един червеноармеец, — комбатът пита дали прелезите през линията са заети от картечарите. Ей сега ще дойде комисията — съобщи той запъхтян на Корчагин.

Павел и командирите тръгнаха към прелеза.

При прелеза беше събрано командуването на полка. Поздравиха Гусев със сполучливата операция. Представителите на разбития батальон смутено тъпчеха на място и дори не се опитваха да се оправдават.

— Това не е моя заслуга — каза Гусев, — ето Корчагин е местен човек, той ни преведе оттук.

Началник-щабът пристъпи към Павел и подигравателно подхвърли:

— Оказа се, другарю, че вие отлично можете да тичате, а на кон, изглежда, сте се качили за по-голяма внушителност. — Той искаше да каже още нещо, но го спря погледът на Корчагин и той се запъна.

Когато командуването си отиде, Корчагин тихо попита Гусев:

— Знаеш ли фамилното му име?

Гусев го тупна по рамото.

— Остави, не обръщай внимание на този пройдоха. Фамилното му име е Чужанин, изглежда, бивш прапоршчик.

Няколко пъти през тоя ден Корчагин се мъчеше да си спомни къде бе чувал това име, но не можа.

Маневрите свършиха. След като получи отличен отзив, батальонът се върна в Берездов, а Корчагин остана два дни у майка си, съвсем разбит физически. Конят беше у Артьомови. Два дни Павел спа по двадесет часа, а на третия ден отиде при Артьом в депото. Тук в задименото здание го лъхна нещо свое, родно. Жадно пое миризмата на въглищния дим. Властно го влечеше всичко това — познато от детинство, сред което бе израснал и с което беше свикнал. Сякаш бе загубил нещо скъпо. Колко месеца не бе чувал писъка на локомотивите и както морякът след всяка дълга раздяла се вълнува от тюркоазната синина на безкрайното море, така и сега родната стихия зовеше огняря и монтьора. Дълго време той не можеше да надвие в себе си това чувство. С брат си говори малко. Забеляза у Артьом нова бръчка на челото. Артьом работеше при подвижната пещ. Имаше второ дете. Изглежда, животът му бе тежък. Той не говори за това, но се вижда.

Един-два часа поработиха заедно. Разделиха се. На прелеза Павел спря коня и дълго гледа към гарата, а след това шибна врания кон и препусна с всичка сила по горския път.

Сега минаването по горските пътища не беше опасно. Болшевиките унищожиха големите и малките бандити, поразчистиха с огън гнездата им и в селата на района започна да се живее по-спокойно.

Корчагин пристигна в Берездов към пладне. На външната стълба на райкома радостно го посрещна Полевих.

— Най-после пристигна! Затъжих се за теб! — И като го прегърна през рамото, Лида влезе с него вътре.

— Къде е Развалихин? — попита я Корчагин, като сваляше шинела си.

Лида отговори някак неохотно:

— Не знам къде е. А, спомних си! Сутринта той каза, че ще отиде в училището да предава вместо тебе обществознание. „Това — казва — е моя пряка функция, а не на Корчагин.“

Тая новина неприятно учуди Павел. Развалихин никога не му бе харесвал. „Какви ли ще ги забърка тоя тип в училището!“ — помисли Корчагин раздразнено.

— Е, добре, разкажи ми какво хубаво има към вас. Ходи ли в Грушевка? Как вървят там работите на младежта?

Полевих му разправи всичко. Корчагин почиваше на канапето, като разтриваше уморените си крака.

— Завчера приеха Ракитина за кандидат-член на партията. Това ще засили още повече нашата поддубецка група. Ракитина е славна мома, много ми харесва. Виждаш ли, сред учителите вече е започнал прелом, някои от тях изцяло минават на наша страна.

Понякога вечер у Лисицин около голямата маса се заседяваха до късна нощ тримата: самият Лисицин, Корчагин и новият секретар на райкома на партията Личиков.

Вратата на спалнята е затворена. Анютка и жената на председателя на изпълкома спят, а тримата при масата са се навели над малката книга „Руска история“ от Покровски. Лисицин намираше време да учи само нощем. През ония дни, когато Павел се връщаше от селата, той прекарваше вечерите у Лисицин и с огорчение откриваше, че Личиков и Николай са го изпреварили.

От Поддубци долетя вестта: през нощта Гришутка Хороводко е бил убит от неизвестни лица. Като чу това, Корчагин хукна към конюшнята на изпълкома и забравил болката в краката си, дотича там за няколко минути. С бясна бързина оседла коня и препусна към границата, като го шибаше от двете страни с кожения камшик.

В широката стая на селсъвета, върху маса, окичена със зеленина, покрита със знамето на Съветите, лежеше Гришутка. До пристигането на представителите на властта при него не пускаха никого, пред вратата стояха на пост един червеноармеец от граничните части и един комсомолец. Корчагин влезе в стаята, приближи се до масата и вдигна знамето.

Гришутка, восъчнобледен, с широко разтворени очи, в които бе застинала предсмъртна мъка, лежеше, извърнал глава настрани. Тилът му, разсечен с нещо остро, бе покрит с елхово клонче.

Чия ръка се е вдигнала срещу тоя момък, единствен син на вдовицата Хороводко, изгубила в революцията мъжа си, мелничарски ратай, а по-късно селски комбедчик?

Вестта за смъртта на сина й смаза старицата-майка и тя, полумъртва, бе оставена на грижите на съседките, а синът й лежеше безмълвен, запазил тайната на смъртта си.

Смъртта на Гришутка разтревожи селото. Оказа се, че в село младият комсомолски водач и защитник на ратаите имаше повече приятели, отколкото врагове.

Потресена от тая смърт, Ракитина плачеше в стаята си и когато Корчагин влезе при нея, тя дори не повдигна глава.

— Как мислиш, Ракитина, кой го е убил? — глухо попита Корчагин, като се отпусна тежко на стола.

— Кой друг освен оная мелничарска компания! Та на тия контрабандисти Гришутка им беше заседнал на гърлото.

На погребението на Гришутка се стекоха двете села. Корчагин доведе батальона, цялата комсомолска организация дойде да отдаде последна почит на другаря си. Гаврилов бе строил двеста и петдесет щика от пограничната рота на площада пред селсъвета. Под тъжните звуци на прощалния марш изнесоха обвития в червено ковчег и го поставиха на площада, дето беше изровен гробът, редом с погребаните през време на гражданската война болшевики-партизани.

Кръвта на Гришутка сплоти всички, в защита на които той винаги бе заставал. Ратайската младеж и беднотата обещаваха подкрепата си на групата и всички, които говориха на погребението, пламнали от гняв, искаха смъртта на убийците, искаха да бъдат намерени и съдени тук, на площада, пред тоя гроб, та всеки да види врага в лицето.

Изгърмяха три залпа и пресният гроб бе обсипан с хвойнови клончета. Същата вечер групата избра нов секретар — Ракитина. От пограничния пост на ГПУ съобщиха на Корчагин, че са попаднали по следите на убийците.

След една седмица в градския театър се откри втората районна конференция на Съветите. Лисицин, със сериозен вид, тържествено започна доклада си:

— Другари, със задоволство мога да съобщя на конгреса, че в продължение на една година всички сме извършили голяма работа. Ние здраво укрепихме съветската власт в района, унищожихме от корен бандитизма и отсякохме краката на контрабандизма. В селата изникнаха здрави организации на селската беднота, комсомолските организации нараснаха десеторно, а партийните се разшириха. Последното кулашко нападение в Поддубци, жертва на което стана нашият другар Хороводко, е разкрито, убийците — мелничарят и зет му — са арестувани и тия дни ще бъдат съдени от извънредна сесия на губернския съд. От редица селски делегации в президиума постъпиха искания на конференцията да се вземе решение, което да настои за най-голямо наказание на бандитите-терористи…

Залата се разтърси от викове:

— Поддържаме! Смърт на враговете на съветската власт!

На страничната врата се показа Полевих. Тя повика с пръст Павел.

В коридора Лида му предаде един плик с надпис „бързо“. Той го разпечата.

„До райкома на комсомола в Берездов. Копие до райкома на партията. С решение на бюрото на губкома другарят Корчагин се отзовава от района и се поставя на разположение на губкома за изпращане на отговорна комсомолска работа.“

Корчагин се сбогува с района, дето бе работил една година. На последното заседание на райкома на партията бяха обсъдени два въпроса: първо — да се приеме за член на Комунистическата партия другарят Корчагин, и второ — да се утвърди характеристиката му, като се освободи от длъжността секретар на райкома на комсомола.

Лисицин и Лида стиснаха силно, до болка, ръката на Павел, братски го прегърнаха, а когато конят му излезе от двора на пътя, десетина револвера го поздравиха със салют.

[1] ВВО — Всеобщо военно обучение ↑

Пета глава

Упорито бръмчейки с електромотора, трамвайната кола се катереше нагоре по улица Фундуклеевска. При оперния театър спря. Слезе група младежи и трамваят отново запълзя нагоре.

Панкратов подканяше изоставащите да побързат:

— Хайде, момчета. Факт, закъсняваме.

Окунев го настигна вече до самия вход на театъра.

— Помниш ли, Генка, преди три години ние с тебе дойдохме тук пак по същия начин. Тогава Дубава се върна при нас от „работническата опозиция“. Беше хубава вечер. А днес ще се бием пак с Дубава.

Панкратов отговори на Окунев, вече в залата, дето влязоха, след като показаха пълномощията си на стоящата при входа контролна група:

— Да, историята с Митяй се повтори пак на същото място.

Изшъткаха им да мълчат. Трябваше да седнат на най-близките столове — вечерното заседание на конференцията бе вече започнало. На трибуната — женска фигура.

— Тъкмо навреме. Седни и слушай какво ще каже женичката ти — пошепна Панкратов, като бутна Окунев с лакът в хълбока.

— … Вярно е, че изразходвахме много сили в дискусията, но затуй пък младежта, която взе участие в нея, научи много. Ние можем да отбележим с голямо задоволство факта, че в нашата организация привържениците на Троцки са разгромени. Те не могат да се оплачат, че не им дадохме възможност да се изкажат и да изложат подробно възгледите си. Дори обратно: свободата на действие, която те получиха, доведе до редица много груби нарушения на партийната дисциплина от тяхна страна.

Таля се вълнуваше, един кичур падаше върху лицето й и й пречеше да говори. Тя отметна глава:

— Чухме тук мнозина другари от районите и те всички говореха за методите, с които са си служили троцкистите. Тук, на конференцията, те са представени в порядъчно количество. Районите съзнателно са им дали пълномощия, та още веднъж да ги изслушаме тук, на градската партийна конференция. Не е наша вината, че малцина от тях вземат думата. Пълният им разгром в районите и в групите все ще ги е научил на нещо. Сега е трудно от тая трибуна да вземат думата и да повторят онова, което са говорили до вчера…

От десния край на партера нечий остър глас прекъсна Таля:

— Ние ще го кажем пак!

Лагутина се обърна:

— Добре, Дубава, излез и го кажи, ние ще слушаме — предложи тя.

Дубава спря върху й тежък поглед и нервно изкриви устни.

— Като му дойде времето, ще го кажем! — извика той и си спомни за вчерашното тежко поражение в своя район, където го познаваха.

Из залата се понесе роптание. Панкратов не се стърпя:

— Какво, още веднъж ли мислите да раздрусате партията?

Дубава позна гласа му, но дори не се обърна, а само силно прехапа устни и наведе глава.

Таля продължи:

— Като ярък пример как троцкистите нарушават партийната дисциплина може да ни послужи например Дубава. Той е наш стар комсомолски работник, познават го мнозина, особено арсеналците. Дубава е студент в Харковския комунистически университет, но ние всички знаем, че вече три седмици той е тук заедно с Школенко. Какво ги е довело тук в разгара на занятията в университета? В града няма нито един район, където те да не са говорили на събрания. Наистина последните дни Михайло започна да изтрезнява. Кой ги е изпратил тук? Освен тях ние имаме редица троцкисти от различни организации. Те всички са работили тук някога и сега са дошли, за да раздухат огъня на вътрешнопартийната борба. Знае ли партийната организация за тяхното пребиваване? Разбира се, не! Конференцията очакваше от троцкистите да вземат думата, за да признаят грешките си.

Таля се опитваше да ги тласне по пътя на признанието и говореше сякаш не от трибуната, а в другарска беседа:

— Спомняте ли си, че преди три години в същия театър Дубава се върна при нас с някогашната група на „работническата опозиция“? Спомняте ли си думите му: „Никога не ще изтървем от ръцете си партийното знаме“, а не минаха дори три години и Дубава го изтърва. Да, заявявам — изтърва го. Защото думите му: „Ние ще го кажем пак“ говорят, че той и другарите му ще отидат по-далеч.

От задните столове се чу:

— Нека Туфта каже нещо за барометъра, той им е метеорологът.

Заобаждаха се възбудени гласове:

— Стига шеги!

— Нека отговарят: прекратяват ли борбата с партията, или не?

— Нека кажат кой е написал антипартийната декларация!

Възбудата нарастваше, председателствуващият дълго звънеше.

Сред шума на гласовете думите на Таля се губеха, но скоро бурята утихна и гласът на Лагутина отново се чу:

— Ние получаваме от периферията писма от нашите другари — те са с нас и това ни въодушевява. Разрешете ми да прочета откъс от едно писмо. То е от Олга Юренева, мнозина тук я познават. Сега тя е завеждаща орготдела на окръжния комитет на комсомола.

Таля извади един лист от купчината писма и като го прегледа набързо, зачете:

— „Практическата работа е изоставена, четвърти ден вече цялото бюро е в районите, троцкистите водят борба с небивала острота. Вчера стана една случка, която възмути цялата организация. Опозиционерите, след като не получиха мнозинство в нито една група в града, решиха да дадат отпор с обединени сили в групата на окрвоенкомата, в която влизат комунисти от окрплана и рабпроса. В групата са четиридесет и двама души, но тук се събраха всички троцкисти. Досега не бяхме чували такива антипартийни речи, както на това заседание. Един от военкоматците взе думата и направо заяви: «Ако партийният апарат не се предаде, ще го разбием със сила.» Опозиционерите посрещнаха тия думи с аплодисменти. Тогава взе думата Корчагин и каза: «Как можахте вие, членове на партията, да аплодирате тоя фашист?» На Корчагин не позволиха да говори повече, тропаха със столове, викаха. Членовете на групата, възмутени от това хулиганство, искаха да се изслуша Корчагин, но когато Павел започна да говори, отново му направиха обструкция. Павел им викаше: «Няма що, хубава ви е демокрацията! Но въпреки всичко аз ще говоря!» Тогава няколко души го уловиха и се опитаха да го смъкнат от трибуната. Получи се истинска диващина. Павел се дърпаше и продължаваше да говори, но го извлякоха от сцената и като отвориха страничната врата, го изхвърлиха на стълбата. Някакъв подлец разкървави лицето му. Почти цялата група напусна събранието. Тая случка отвори очите на мнозина…“

Таля слезе от трибуната.

Сегал вече два месеца работеше като завеждащ агитационната пропаганда на губкома на партията. Сега той стоеше до Токарев в президиума и внимателно слушаше изказванията на делегатите на градската партийна конференция. Досега говориха изключително младежи, които членуваха още в комсомола.

„Колко са пораснали през тия години!“ — мислеше Сегал.

— На опозиционерите им стана вече горещо — каза той на Токарев, — тежката артилерия още не е поставена в действие: троцкистите са под ударите на младежите.

На трибуната скочи Туфта. В залата посрещнаха появяването му с неодобрителен шум, с кратък взрив от смях, Туфта се обърна към президиума, готов да протестира, загдето го посрещат така, но залата бе вече стихнала.

— Тук някой ме нарече метеоролог. Ето, другари от мнозинството, как се подигравате с политическите ми възгледи! — избоботи той на един дъх.

Дружен смях заглуши думите му. Туфта с възмущение посочи залата на президиума.

— Смейте се, колкото щете, но аз ще кажа още веднъж, че младежта е барометър. Ленин няколко пъти писа за това.

Залата моментално утихна.

— Какво писа? — чу се от залата.

Туфта се оживи:

— Когато се готвеше Октомврийското въстание, Ленин даваше директива да се събере решителната работническа младеж, да се въоръжи и заедно с матросите да се хвърли на най-отговорните участъци. Искате ли да ви прочета това място? Всички цитати съм записал на листчета. — И Туфта бръкна в чантата си.

— Знаем това!

— А какво писа Ленин за единството?

— А за партийната дисциплина?

— Къде Ленин противопоставя младежта на старата гвардия?

Туфта изгуби нишката и премина на друга тема:

— Преди малко Лагутина четеше писмото на Юренева. Ние не можем да бъдем отговорни за някои ненормалности на дискусията.

Цветаев, който седеше до Школенко, прошепна яростно:

— Прати глупака да се моли богу, той и челото си ще разбие.

Школенко също така тихо му отвърна:

— Да! Това говедо ще ни провали окончателно.

Тънкият писклив глас на Туфта продължаваше да дълбае ушите:

— Ако вие сте организирали фракция на мнозинството, и ние имаме право да организираме фракция на малцинството!

В залата се разрази буря.

Туфта бе оглушен от град възмутени възклицания:

— Какво значи това? Пак болшевики и меншевики!

— РКП не е парламент!

— Те се грижат за всички — от Мясников до Мартов!

Туфта размаха ръце, сякаш се готвеше да плува, и яростно започна да сипе думите:

— Да, необходима е свобода на групировките. Инак как ние — мислещите другояче — ще можем да се борим за възгледите си с такова организирано, сплотено от дисциплината мнозинство!

Шумът в залата растеше. Панкратов се надигна и извика:

— Дайте му да се изкаже, това е полезно да се знае. Туфта бръщолеви това, за което другите мълчат.

Стана тихо. Туфта разбра, че бе прекалил. Може би това не биваше да се говори сега. Мисълта му направи скок встрани и като завършваше изказването си, той затрупа слушателите с поток от думи:

— Разбира се, вие можете да ни изключите и да ни изтикате встрани. Това вече започва. Мене вече ме изхвърлиха от губкомола. Нищо, скоро ще видим кой е бил прав. — И той бързо изтича от сцената в залата.

Дубава получи една бележка от Цветаев:

„Митяй, вземи думата сега. Наистина това няма да промени нещата, поражението ни тук е очевидно. Трябва да коригираме Туфта. Нали си е глупак и бъбрица.“

Дубава поиска думата и веднага му я дадоха.

Когато той се качи на сцената, в залата настъпи тишина и всички наостриха уши. Хлад на отчуждение лъхна Дубава от това най-обикновено пред всяка реч мълчание. У него вече нямаше онзи жар, с който вземаше думата в групите. Огънят гаснеше ден след ден и сега като клада, заляна с вода, го обвиваше с лютив дим и тоя дим беше болезненото самолюбие, засегнато от явното поражение и суровия отпор от страна на старите приятели, а освен това и упоритото нежелание да се признае за виновен. Той реши да кара безогледно, макар да знаеше, че това още повече ще го откъсне от мнозинството. Говореше глухо, но отчетливо:

— Моля да не ме прекъсвате и да не ми пречите с реплики. Искам да изложа нашата позиция изцяло, макар предварително да знам, че това е безполезно: вие сте мнозинство.

Когато той свърши, в залата сякаш избухна бомба. Върху Дубава се стовари ураган от викове. Като камшични удари по бузата гневни възклицания зашибаха Дмитрий:

— Позор!

Долу разколниците!

— Стига! Стига си хвърлял кал!

Слизането на Дмитрий от сцената бе изпратено с подигравателен смях и тоя смях го смаза. Ако бяха викали възмутено и яростно, това би било удовлетворение за него. Но те го осмиваха като артист, който бе взел фалшива нота и бе се провалил.

— Думата има Школенко — обяви председателят.

Михайло стана:

— Отказвам се да говоря.

От задните редици прозвуча басът на Панкратов:

— Искам думата!

По тембъра на гласа Дубава позна душевното състояние на Панкратов. Тъй говореше носачът, когато някой тежко го оскърбеше, и затова, изпращайки с мрачен поглед високата, леко прегърбена фигура на Игнат, която бързо отиваше към трибуната, Дубава усети гнетящо безпокойство. Той знаеше какво ще каже Игнат. Спомни си за вчерашната среща в Соломенка със старите приятели, когато момчетата в приятелски разговор се опитваха да го накарат да скъса с опозицията. С него бяха Цветаев и Школенко. Събраха се у Токарев. Там бяха Игнат, Окунев, Таля, Волинцев, Зеленова, Староверов и Артюхин. Дубава остана ням и глух към тоя опит да се възстанови единството. В разгара на разговора той си излезе заедно с Цветаев, като подчерта с това нежеланието си да признае, че възгледите му са погрешни. Школенко остана. Сега той се отказа да вземе думата. „Интелигентско мекотело! Разбира се, те са го проагитирали“ — злобно помисли Дубава. В тая дива борба той бе загубил всичките си приятели. В комвуза[1] трябваше да скъса старото си приятелство с Жарки, който на заседание на бюрото рязко се опълчи против декларацията на „четиридесет и шестимата“. По-късно, когато разногласията се изостриха, той престана да говори с Жарки. Няколко пъти завари Жарки в квартирата си — у Ана. Ана Борхарт вече от една година беше негова жена. Те имаха отделни стаи. Дубава смяташе, че обтегнатите отношения с Ана, която не споделяше възгледите му, се влошават все повече и от това, че Жарки започна да идва често на гости у Ана. Тук нямаше ревност, но приятелството между Ана и Жарки, с когото Дубава не говореше, го дразнеше. Каза това на Ана. Последва остър разговор, след който отношенията помежду им станаха още по-обтегнати. Той замина за конференцията, без да й се обади.

Бързият бяг на мислите му бе прекъснат от Игнат. Той започна речта си.

— Другари! — твърдо отряза тая дума Панкратов. Той се изкачи на трибуната и се изправи на края на рампата. — Другари! Девет дни слушахме речите на опозиционерите! Ще кажа направо: те вземаха думата не като съратници, революционни борци, наши другари по класа и борба — изказванията им бяха дълбоко враждебни, непримирими, злобни и клеветнически! Да, другари, клеветнически! Опитаха се да представят нас, болшевиките, като привърженици на сопаджийския режим в партията, като хора, които предават интересите на своята класа и на революцията. Най-добрият, най-изпитаният отряд на нашата партия, старата славна болшевишка гвардия, ония, които изковаха, възпитаха РКП, ония, които царският деспотизъм мореше по затворите, ония, които начело с другаря Ленин водеха безпощадна борба срещу световния меншевизъм и Троцки — тъкмо тях се опитаха да обявят за представители на партийния бюрократизъм. Кой друг освен един враг може да говори такива думи? Нима партията и нейният апарат не са едно цяло? На какво прилича това, кажете! Как бихме нарекли ония, които насъскват младите червеноармейци срещу командирите и комисарите, срещу щаба — и при това във време, когато отрядът е обкръжен от врагове? Значи, ако аз днес съм шлосер, според троцкистите мога още да се смятам за „порядъчен“, но ако утре стана секретар на комитет, вече съм „бюрократ“ и „апаратчик“! Не е ли чудно, другари, че между опозиционерите, които се борят против бюрократизма, за демокрация, има например такива хора, като Туфта, който неотдавна бе снет от работа заради бюрократизъм, като Цветаев, който е добре познат на соломенци със своята „демокрация“, или Афанасиев, когото губкомът вече три пъти снема от работа заради командаджийството му и тормоза му в Подолски район? Но факт е, че в борба срещу партията са се обединили всички, които са бити от тая партия. За „болшевизма“ на Троцки нека говорят старите болшевики. Сега, когато противопоставиха това име на партията, необходимо е младежта да знае историята на борбата на Троцки срещу болшевиките, постоянните му пребежки от единия в другия лагер. Борбата срещу опозицията сплоти редовете ни, идейно заздрави младежта. В борбата срещу дребнобуржоазните течения болшевишката партия и комсомолът се каляваха. Истеричните паникьори от опозицията ни пророкуват пълен икономически и политически крах. Нашето утре ще докаже колко струва това пророчество. Те настояват да се върнат при становете нашите старци, например Токарев и другарят Сегал, а на тяхно място да поставим такъв развинтен барометър като Дубава, който иска да представи борбата против партията като някакво геройство. Не, другари, ние не ще допуснем подобно нещо. Старците ще бъдат сменени, но ще ги сменят не ония, които при всяка трудност бясно атакуват линията на партията. Ние няма да позволим да се разрушава единството на нашата велика партия. Старата и младата гвардия никога не ще се разцепят. В непримирима борба срещу дребнобуржоазните течения, под знамето на Ленин, ние ще победим!

Панкратов слезе от трибуната. Бясно му аплодираха.

На другия ден у Туфта се събраха десетина души, Дубава заяви:

— Ние с Школенко днес заминаваме за Харков. Тук нямаме вече работа. Постарайте се да не се разпилявате. Не ни остава нищо друго, освен да изчакаме да видим как ще се обърнат събитията. Ясно е, че всеруската конференция ще ни осъди, но струва ми се, че е рано да се очакват репресии. Мнозинството реши още веднъж да ни провери в работата. Да продължаваме борбата скрито сега, особено след конференцията, значи да изхвръкнем от партията, нещо, което не влиза в плана на нашите действия. Трудно е да се съди какво ще стане занапред. Струва ми се, че няма за какво да говорим повече. — И Дубава се надигна, като се готвеше да си върви.

Слабичкият, с тънки устни Староверов също стана.

— Не те разбирам, Митяй — започна той, като заекваше и произнасяше гърлено буквата „р“. — Значи, решението на конференцията не ще бъде задължително за нас?

Цветаев го прекъсна рязко:

— Формално е задължително, иначе ще ти отнемат партийния билет. Ще видим какъв вятър ще задуха, а сега да вървим.

Туфта се размърда неспокойно на стола. Школенко, начумерен и бледен, със сини кръгове под очите от безсънните нощи, седеше до прозореца и гризеше ноктите си. При последните думи на Цветаев той се откъсна от мъчителното си занимание и се обърна към събранието.

— Аз съм против такива комбинации — глухо рече той, внезапно раздразнен. — Лично аз смятам, че решението на конференцията е задължително за нас. Ние защищавахме убежденията си, но трябва да се подчиним на решението на конференцията.

Староверов го погледна с одобрение.

— И аз исках да кажа това — изфъфли той.

Дубава се втренчи в Школенко и процеди подчертано подигравателно:

— На тебе изобщо никой нищо не ти предлага. Ти все още имаш възможност да се покаеш на губернската конференция.

Школенко скочи на крака:

— Какъв е тоя тон, Дмитрий! Ще ти кажа направо, твоите думи ме отблъскват от тебе и ме карат да обмисля хубаво вчерашните позиции.

Дубава махна с ръка:

— На тебе нищо друго не ти остава. Иди се разкайвай, додето не е късно.

И той протегна ръка на Туфта и другите, сбогувайки се.

Скоро след него си отидоха Школенко и Староверов.

Хиляда деветстотин двадесет и четвърта година ознаменува влизането си в историята с леден мраз. Януари се развилня из затрупаната със сняг страна и от втората си половина зави с фъртуни и продължителна буря.

По югозападната железопътна мрежа линиите бяха затрупани със сняг. Хората се бореха с озверилата стихия.

В снежните преспи се врязваха стоманените витла на снегочистачни машини, които пробиваха път на влаковете. От студа и виелицата се скъсваха натежалите от лед жици на телеграфа — от дванадесетте линии работеха само три: индоевропейският телеграф и две линии с пряка жица.

В телеграфната стая на гара Шепетовка-първа три морзови апарата не прекъсват своя понятен само за опитното ухо неуморен разговор.

Телеграфистките са млади: дължината на лентата, която те са изтракали от първия ден на службата си, не надминава двадесет километра, докато старецът, техен колега, вече бе започнал третата стотица километри. Той не чете като тях лентите, не мръщи чело, когато срича трудните букви и фрази. Той записва на бланката дума по дума, като се ослушва в тракането на апарата. Приема по слух: „Към всички, към всички, към всички!“

Телеграфистът записва и мисли: „Сигурно пак циркуляр за борба с преспите.“ Навън вие фъртуна, вятърът хвърля шепи сняг в стъклото на прозореца. На телеграфиста се стори, че някой почука на прозореца, той обърна глава и неволно почна да се любува на красивата ледена рисунка по стъклата. Нито една човешка ръка не би могла да изреже тая изящна гравюра на чудновати листа и стебла.

Привлечен от тая гледка, той престана да слуша апарата и когато откъсна поглед от прозореца, взе лентата на длан, за да прочете пропуснатите думи.

Апаратът предаваше:

„На двадесет и първи януари в шест часа и петдесет минути…“

Телеграфистът бързо записа прочетеното и като хвърли лентата, подпря с глава ръка и започна да слуша:

„… вчера в Горки почина…“

Телеграфистът бавно записваше. Колко пъти през живота си беше слушал радостни и трагични съобщения, пръв бе научавал чуждата мъка и щастие. Отдавна вече бе престанал да се задълбочава в смисъла на лаконичните откъслечни фрази, долавяше ги по слух и машинално ги нанасяше на хартията, без да се замисля над съдържанието.

Ето и сега някой е умрял, някому съобщават за това. Телеграфистът бе забравил заглавието: „Към всички, към всички, към всички!“ Апаратът тракаше. „Владимир Илич“ — превръщаше в букви тракането на чукчето старецът-телеграфист. Седеше спокойно, малко уморено. Нейде е умрял някой си Владимир Илич, сега той ще запише за някого тия трагични думи, някой ще заридае в отчаяние и мъка, а за него всичко това е чуждо, той е страничен свидетел. Апаратът трака точки, тире, пак точки, пак тире и от познатите звукове той вече състави първата буква „Л“. След нея написа втората „Е“, до нея старателно постави „Н“, два пъти подчерта пресечката между двете пръчици, веднага към нея прибави „И“ и вече улови машинално последната буква „Н“.

Апаратът тракаше пауза и телеграфистът за една десета от секундата спря поглед върху написаната от него дума — Ленин.

Апаратът продължаваше да трака, но случайно натъкналата се на познато име мисъл се върна към него. Телеграфистът още веднъж погледна последната дума: Ленин. Какво? Ленин? Кристалинът на окото отрази в перспектива целия текст на телеграмата. Няколко мига телеграфистът гледа листчето и за пръв път през тридесет и две годишната си работа не повярва на онова, което беше написал.

Три пъти погледът му пробягна по редовете, но думите упорито се повтаряха: „Почина Владимир Илич Ленин“. Старецът скочи на крака, вдигна спиралата на лентата и впи очи в нея. Двуметровата ивица потвърди онова, което той не можеше да повярва! Телеграфистът обърна мъртвешки пребледнялото си лице към колежките и те чуха изплашения му вик:

— Ленин умрял!

Вестта за огромната загуба изхвърча от апаратната през разтворената врата и с бързината на вихър се замята из гарата, втурна се в снежната буря, изви се над линиите и стрелките и с ледения вятър връхлетя през полуотворената половина на кованите железни врати на депото.

В депото над първия ремонтен канал стоеше локомотив, лекуваше го една бригада от цеха за лек ремонт. Старецът Полентовски се беше пъхнал в канала под корема на своя локомотив и показваше болните места на шлосерите. Захар Брузжак изправяше заедно с Артьом изкривените плетеници на скарите. Той държеше решетката върху наковалнята и я подлагаше под ударите на Артьомовия чук.

През последните години Захар беше остарял, преживяното бе оставило дълбока бръчка-коловоз на челото му, а косата на слепите му очи се беше посребрила. Гърбът му се бе превил, а в хлътналите дълбоки очи беше заседнал мрак.

В светлия процеп на вратата на депото се мярна човек и вечерните сенки го погълнаха. Ударите на желязото заглушиха първия вик, но когато човекът дотича при хората край локомотива, Артьом, който бе вдигнал чука, не го стовари.

— Другари! Ленин умрял!

Чукът бавно се изхлузи от рамото и ръката на Артьом безшумно го отпусна върху циментовия под.

— Какво приказваш! — Ръката му сграбчи като клещи кожената полушубка на оня, който бе донесъл страшната вест.

А той, засипан със сняг, тежко дишайки, повтори вече глухо и унило:

— Да, другари, Ленин умрял!…

И от това, че човекът вече не викаше, Артьом разбра страшната истина и в същия миг разпозна лицето му: беше секретарят на партийния колектив.

Хората наизскачаха от канала и мълчаливо слушаха за смъртта на оногова, чието име бе познато на целия свят.

А при входа изрева един локомотив и накара всички да изтръпнат. В края на гарата се обади втори, трети… С техния мощен и пропит с тревога призив се сля сирената на електростанцията, силна и пронизваща като свистенето на шрапнел. Чистият, меден звън на бързоходния хубавец „С“ — локомотива на готовия да потегли за Киев пътнишки влак, ги заглуши.

Агентът на ГПУ изтръпна от изненада, когато машинистът на полския локомотив за пряка връзка Шепетовка — Варшава, след като разбра причината за тревожните сигнали, за миг се ослуша, а след това бавно вдигна ръка и дръпна надолу верижката, която отваряше клапата на свирката. Той знаеше, че свири за последен път, че вече няма да работи на тая машина, но ръката му не се откъсваше от верижката и ревът на неговия локомотив накара изплашените полски куриери и дипломати да наскачат от меките канапета в купетата.

Депото се изпълни с хора. Те се вливаха като поток през четирите врати и когато голямото здание се препълни, посред траурното мълчание се чуха първите думи.

Говореше секретарят на Шепетовския окръжен комитет на партията, старият болшевик Шарабрин:

— Другари! Умря вождът на световния пролетариат — Ленин. Партията понесе непоправима загуба, защото умря оня, който създаде и възпита болшевишката партия в непримиримост към враговете… Смъртта на водача на партията и класата зове в нашите редове най-добрите синове на пролетариата…

Звуци на траурен марш, стотици оголени глави; и Артьом, който през последните петнадесет години не беше плакал, почувствува как гърлото му конвулсивно се сви, а могъщите му рамене потрепераха.

Изглеждаше, че стените на железничарския клуб не ще издържат напора на човешката маса. Навън — жесток студ, двете клонести ели пред входа са облечени в сняг и ледени игли, но в залата е задушно от силно нагорещената холандска печка и от дишането на шестстотинте души, които пожелаха да участвуват в траурното заседание на партийния колектив.

В залата не се чуваха обикновеният шум и разговори. Голямата скръб бе приглушила гласовете, хората разговаряха тихо и в стотици очи се четеше скръбна тревога. Сякаш тук се беше събрал екипажът на кораб, който бе изгубил изпитания си капитан, отнесен от бурята в морето.

Също така тихо заеха местата си до масата на президиума членовете на бюрото. Здравенякът Сиротенко внимателно вдигна звънеца, едва тракна с него и отново го остави на масата. Това бе достатъчно и в залата постепенно се възцари тягостна тишина.

Веднага след доклада от масата стана отговорният секретар на колектива Сиротенко. Онова, което той каза, не учуди никого, макар че беше необикновено за едно траурно събрание. Сиротенко каза:

— Редица работници молят заседанието да разгледа заявлението им, подписано от тридесет и седем другари. — И той прочете заявлението:

„До железопътния колектив на Комунистическата партия на болшевиките, гара Шепетовка, Югозападна железопътна линия. Смъртта на вожда ни призова в редовете на болшевиките и ние молим да ни проверите на днешното заседание и да ни приемете в партията на Ленин.“

Под тия кратки думи следваха две колони подписи.

Сиротенко ги четеше, като всеки път се спираше за няколко секунди, за да могат събраните в залата да запомнят познатите имена:

— Станислав Зигмундович Полентовски, локомотивен машинист, с тридесет и шест годишен производствен стаж.

В залата се понесе одобрителна глъчка.

— Артьом Андреевич Корчагин, шлосер, със седемнадесетгодишен производствен стаж.

Захар Василиевич Брузжак — локомотивен машинист, с двадесет и една годишен производствен стаж.

Шумът в залата растеше, а човекът до масата продължаваше да чете и залата чуваше имената на специалисти от желязно-мазутното отделение.

В залата стана съвсем тихо, когато до масата се приближи първият подписал.

Старият Полентовски не можеше да не се вълнува, като разправяше на присъствуващите историята на живота си:

— … Какво да кажа още, другари? Знае се какъв беше животът на работника в старо време. Живееше в робство и оставаше просяк на старини. Защо да не си призная — когато дойде революцията, аз се смятах за старец. На врата ми висеше семейство и затова не виждах пътя към партията. И макар никога да не помагах на врага в борбата, но и рядко влизах в боя. През деветстотин и пета година бях в стачния комитет на варшавските работници и се борех заедно с болшевиките. Тогава бях млад и силен. Но защо да си спомням стари работи! Смъртта на Илич ме удари право в сърцето, ние загубихме завинаги нашия приятел и закрилник и не мога вече да говоря за старост!… Нека други се изразят по-хубаво, аз не съм майстор на говоренето. Ще кажа само едно: моят път е с болшевиките и нищо повече.

Побелялата глава на машиниста упорито се поклати, а погледът изпод побелелите вежди твърдо и втренчено се устреми в залата, от която той като че ли очакваше решение.

Нито една ръка не се вдигна да направи отвод на тоя нисичък човек с побеляла глава и нито един не се въздържа от гласуване, когато бюрото помоли безпартийните да кажат думата си.

От масата Полентовски се върна комунист.

Всеки в залата разбираше, че сега става нещо необикновено. Там, дето току-що стоеше машинистът, вече се издигаше грамадната фигура на Артьом. Шлосерът не знаеше де да дене дългите си ръце и стискаше с тях ушанката си. Изтърканата на реверите овча полушубка е разтворена, а яката на сивата му войнишка рубашка, прилично закопчана с две медни копчета, прави фигурата на шлосера празнично спретната. Артьом обърна лице към залата и за миг му се мярна познато женско лице: между другарките си от шивашката работилница седеше Галина, дъщерята на каменоделеца. Тя му се усмихна прощаващо, в усмивката й имаше одобрение и още нещо недоизказано, скрито в ъгълчетата на устните.

— Разправи биографията си, Артьом! — чу шлосерът гласа на Сиротенко.

Трудно бе за по-стария Корчагин да разказва историята на своя живот, не бе свикнал да говори на голямо събрание. Едва сега той почувствува, че не е в състояние да предаде всичко, което се бе натрупало в живота му. Думите се редяха тежко, пък и вълнението му пречеше да говори. Никога не бе изпитвал подобно нещо. Ясно съзнаваше, че в живота му настава остър завой, че той — Артьом — прави сега последната крачка към онова, което ще сгрее и осмисли неговото загрубяло като мазол, сурово съществуване.

— Бяхме четири на майка си — започна Артьом.

В залата е тихо. Шестстотин души внимателно слушат високия работник с орлов нос и очи, скрити под черните висулки на веждите.

— Майка ми ходеше да готви по къщята на богатите. Баща си помня малко, той не се разбираше с майка ми. Попийваше си повечко, отколкото трябва. Ние живеехме с майка си. Не й беше по силите да изхрани толкова гърла. Богатите й плащаха по четири рубли на месец и я хранеха, а тя превиваше гръб от сутрин до вечер. Имах късмет да походя две зими в първоначалното училище, научиха ме да чета и пиша, а когато подкарах десетата година майка ми не намери друго спасение, освен да ме даде чирак в една железарска работилница. За три години без заплата — само срещу храната… Собственикът на работилницата беше немец, казваше се Ферстер. Не искаше да ме вземе на работа, защото съм бил малък, но аз бях юнак момче и майка ми притури две години отгоре. Прекарах три години при тоя немец. Не ме учеха на занаят, а ме пращаха по домашни работи и да им купувам водка. Той пиеше здравата… Пращаха ме и за въглища, и за желязо… Господарката ме превърна на слуга: изнасях й гърнетата и белех картофи. Всеки гледаше да ме ритне, често пъти съвсем без причина — просто така, по навик; не угодя ли нещо на господарката — поради пиянството на мъжа си тя се заяждаше с всички, — току ме плесне един-два пъти по мутрата. Изскубна се от нея на улицата, но де ще отида, кому ще се оплача? Майка ми бе на четиридесет версти далеч, пък и нямаше де да ме прибере… В работилницата не беше по-добре. Там се разпореждаше с всичко братът на господаря. Тоя мръсник обичаше да се подиграва с мене: „Подай ми — казва — ей оная шайба“ и посочи на земята в ъгъла, дето е ковашкото огнище. Аз пресегна и хвана шайбата, а той току-що я изковал, след като са я извадили от огнището. Гледаш я на земята черна, а щом я уловиш — пръстите ти изгарят до костта. Викаш от болка, а той се киска, та се къса. Не можех повече да търпя това мъчилище, избягах при майка си. А тя няма къде да ме дене. Поведе ме обратно при немеца, води ме и плаче. На третата година започнаха да ми показват това-онова от железарството, но продължиха да ме пляскат по мутрата. Наново избягах. Заминах на работа в Староконстантинов. В тоя град постъпих в една саламджийска работилница и повече от година и половина я карах кучешки — миех черва. Господарят фалира, не ни плати за четири месеца пукната пара и офейка нанякъде. Така се измъкнах от тоя вертеп. Качих се на влака, слязох в Жмеринка и тръгнах да търся работа. Добре, че един работник от депото ми влезе в положението. Като разбра, че отбирам горе-долу от железарство, зае се да ходатайствува пред началството за мене като за племенник. Поради ръста ми дадоха седемнадесет години и аз станах помощник-шлосер. Тук работя девета година. Това е за миналия живот, а за тукашното всички знаете.

Артьом изтри с ушанката челото си и дълбоко въздъхна. Трябваше да каже най-главното, най-тежкото за него, без да чака въпроси.

И като смръщи гъстите си вежди, той продължи разказа си:

— Всеки може да ме запита защо не съм между болшевиките още от онова време, когато пламна огънят. Какво да ви кажа? Аз, на, съм още далеч от старостта, но едва сега намерих пътя си. Защо ще го крия? По-рано не виждахме тоя път, трябваше да започнем още в осемнайсета година, когато стачкувахме срещу германеца. Жухрай, матросът, неведнъж е разговарял с нас. Едва в двадесета година грабнах пушката. Свърши се попарата, натикахме белите в Черно море, върнахме се. След туй пък — семейство, деца… Затънах в домашни грижи. Но когато загина нашият другар Ленин и партията даде сигнал, аз се взрях в живота си и разбрах какво ми липсва. Не е достатъчно да защищаваш своята власт, трябва с цялото си семейство да влезем в партията на мястото на Ленин, та съветската власт да се издигне като желязна планина. Ние трябва да станем болшевики — нали това е наша партия!

Просто, но с дълбока искреност, като се смущаваше от необикновения стил на речта си, шлосерът завърши и сякаш свали тежест от плещите си, изправи се в целия си ръст и зачака въпроси.

— Ако някой иска, може да попита нещо — наруши тишината Сиротенко.

Човешката маса се разшава, но залата не се отзова изведнъж. Един черен като бръмбар огняр, който бе дошъл на събранието направо от локомотива, решително отсече:

— Какво ще го питаме? Мигар не го познаваме! Приемайте го и толкоз!

Якият, червен от горещината и напрежението ковач Гиляка каза с прегракнал от простуда глас.

— Такъв човек не може преобърна влака, ще ти бъде истински другар. Гласувай, Сиротенко!

В задните редици, дето седяха комсомолците, стана един, който не се виждаше в полумрака, и попита:

— Нека другарят Корчагин каже защо се е вързал за земята и не го ли откъсва селският му живот от пролетарската психология.

В залата се понесе лек шум на неодобрение и нечий глас запротестира:

— Говори по-простичко! Намери какво да каже…

Но Артьом вече отговаряше:

— Нищо, другарю. Тоя момък говори правилно, че съм се вързал за земята. То е истина, но от това аз не съм загубил работническата си съвест. От днес нататък свършено вече. Преселвам се със семейството си по-близо до депото, така е по-сигурно. Че то мене от тая земя ми е трудно да дишам.

Сърцето на Артьом трепна още веднъж, когато гледаше гората от вдигнати ръце, и той тръгна към мястото си, но вече не усещаше тежестта на тялото си, не вървеше прегърбен. Отзад се чу гласът на Сиротенко:

— Пълно болшинство.

Трети застана пред масата на президиума Захар Брузжак. Неприказливият стар помощник на Полентовски, самият той вече отдавна машинист, завършваше разказа за трудовия си живот и когато стигна до последните дни, каза тихо, но всички го чуха:

— Длъжен съм да го доизкарам зарад децата си. Не затова умираха те, да се влача аз с мъката си по задните дворища. Не успях да ги заместя след гибелта им, но сега смъртта на вожда ми отвори очите. За старото вие не ме питайте, истинският ни живот започва отсега нататък.

Развълнуван от спомените, Захар мрачно се навъси, но когато с вдигнати нагоре ръце гласуваха приемането му в партията, без да го засегнат с нито един рязък въпрос, очите му се проясниха и побелялата му глава вече не се сведе.

Прегледът на ония, които идваха на смяна, продължи в депото до късна нощ. В партията бяха приети само най-добрите, ония, които познаваха добре и на които бе проверен целият живот.

Смъртта на Ленин направи болшевики стотици хиляди работници. Смъртта на вожда не разстрои редовете на партията. Така едно дърво, което се е впило дълбоко в почвата със здравите си корени, не загива, ако окастрят върха му.

[1] Комвуз — висше учено заведение за командири. ↑

Шеста глава

При входа на концертната зала на хотела стояха двама души. На ръкава на единия, висок, с пенсне, имаше червена лента с надпис „комендант“.

— Тука ли е заседанието на украинската делегация? — попита Рита.

Високият отвърна официално:

— Да! Какво искате?

— Ако може, да мина!

Високият наполовина заграждаше входа. Той изгледа Рита и рече:

— Картата ви! Пускаме само делегати с решаващи и съвещателни гласове.

Рита извади от чантата си напечатания със златни букви билет. Високият прочете: „Член на Централния комитет“. Официалността му за миг се изпари и той стана изведнъж учтив и „свойски“:

— Моля, минете, тук вляво има свободни места.

Рита мина между редиците столове и като видя свободно място, седна. Личеше, че съвещанието на делегатите беше към края си. Рита се вслуша в речта на председателя. Гласът й се стори познат.

— И тъй, другари, избрани бяха представители на делегациите за сеньоренконвента[1] на Всеруския конгрес. До започването остават два часа. Позволете още веднъж да проверим списъка на делегатите, които присъствуват на конгреса.

Рита позна Аким: той именно четеше бързо списъка на имената.

В отговор се вдигаха ръце с червени или бели карти.

Рита слушаше с напрегнато внимание.

„Едно познато име — Панкратов.“

Рита се обърна към вдигнатата ръка, но в редовете на седящите не успя да види познатото лице на носача. Имената летят и между тях пак познатото име — Окунев, а веднага след това друго — Жарки.

Рита вижда Жарки. Той седи много наблизо, полуобърнат към нея… Ето го профила му, който вече бе забравила… Да, това е Ваня. Не го е виждала няколко години.

Изброяването на имената продължаваше и изведнъж едно от тях накара Рита да изтръпне:

— Корчагин.

Далече напред се вдигна и отпусна една ръка и странно — Устинович изпита мъчително желание да види оногова, който имаше еднакво фамилно име със загиналия й приятел. Без да откъсне погледа си, тя се вглеждаше натам, откъдето се бе вдигнала ръката, но всички глави изглеждаха еднакви. Рита стана и тръгна по пътеката край стената към предните редове. Аким млъкна. Затропаха отмествани столове, делегатите заприказваха високо, прокънтя младежки смях и Аким извика, за да надвие шума в залата:

— Не закъснявайте!… Болшой театър… седем часа!

При изхода стана задръстване.

Рита разбра, че в тоя поток няма да намери никого от ония, чиито имена току-що бе чула. Трябваше да не губи от очи Аким и чрез него да намери другите. Тя тръгна към Аким, като пропускаше да мине край нея последната група делегати.

— Какво ще кажеш, Корчагин, да вървим и ние, брат! — чу зад гърба си тя и един глас, така познат, така незабравим, отвърна:

— Да вървим.

Рита бързо се обърна. Пред нея стоеше висок, мургав млад човек във войнишка куртка със защитен цвят, пристегната в талията с тънък кавказки колан, и в сини кавалерийски панталони.

Рита го гледаше с широко отворени очи и когато ласкаво я прегърнаха две ръце и трепналият глас й каза тихо: „Рита“, тя разбра, че това е Павел Корчагин.

— Жив ли си?

Тия думи му казаха всичко. Тя не знаеше, че вестта за смъртта му беше грешка.

Залата опустя, през отворения прозорец долиташе шумът от Тверская, тая могъща артерия на града. Часовникът звънливо удари шест пъти, а и на двамата им се струваше, че са се срещнали едва преди няколко минути. Но часовникът ги викаше в Болшой театър. Когато вървяха по широката стълба към изхода, тя още веднъж обгърна с поглед Павел. Сега той беше с половин глава по-висок от нея. Все същият както по-рано, само че по-мъжествен и по-сдържан.

— Виждаш ли, аз не те попитах дори къде работиш!

— Секретар съм на младежкия окръжен комитет или както казва Дубава, „апаратчик“. — И Павел се усмихна.

— Ти виждал ли си го?

— Да, видях го и тая среща ми остави неприятен спомен.

Излязоха на улицата. Клаксони на профучаващи автомобили, движение и викове на тълпата. Стигнаха до Болшой театър почти без да разговарят, като си мислеха за едно и също нещо. А театърът бе обграден с море от хора, буйно, неудържимо. То напираше, опитваше се да се промъкне в пазените от червеноармейци заветни входове. Но неумолимите часови пускаха само делегатите и те минаваха през преградния кордон, като показваха с гордост картите си.

Морето около театъра е комсомолско. Това са все другари, които не са успели да си набавят билети като гости, но се стремят на всяка цена да присъствуват на откриването на конгреса. Някои по-чевръсти комсомолци се пъхнаха сред групата делегати и също показваха някакви червени книжки, които трябваше да минат за мандати, и така стигаха до самия вход. Някои успяваха да се промъкнат и през вратата. Но веднага попадаха на дежурния член на ЦК или коменданта, които насочваха гостите към балконите, а делегатите — към партера. И тогава за най-голямо удоволствие на останалите „безбилетни“ тях ги изкарваха навън.

Театърът не можеше да побере дори една двадесета част от ония, които искаха да присъствуват на конгреса.

Рита и Павел с мъка се промъкнаха към вратата. Делегатите непрекъснато прииждаха: докарваха ги трамваи, автомобили. Пред входа — блъсканица. На червеноармейците — също комсомолци — им ставаше все по-трудно, бяха ги притиснали до самата стена, а по стъпалата се чуваха мощни викове:

— Натискайте, баумановци, натискайте!

— Натискай, братле, ще победим!

— Бу-у-тай-й!…

През входа заедно с Корчагин и Рита като змиорка се промъкна едно хлапе с живи очи и с кимовска значка и като се изплъзна от коменданта, стремглаво се втурна към фоайето. Един миг — и то изчезна в потока от делегати.

— Да седнем тук — посочи Рита към единичните столове, когато влязоха в партера.

Седнаха в ъгъла.

— Искам да получа отговор на един въпрос — рече Рита. — Макар че това е отдавна минала работа, но мисля, че ще ми кажеш: защо прекъсна тогава, едно време, нашите занятия и дружбата ни?

Той очакваше този въпрос още от първия миг на срещата им и все пак се смути. Очите им се срещнаха и Павел разбра: тя знае.

— Мисля, че ти знаеш всичко, Рита. То беше преди три години, а сега аз само мога да осъдя Павка за това. Изобщо в живота си Корчагин е правил големи и малки грешки и една от тях е тази, за която питаш.

Рита се усмихна.

— Това е хубаво предисловие. Но аз чакам отговора!

Павел започна тихо:

— За това съм виновен не само аз, но и „Стършел“, неговата революционна романтика. Книгите, в които ярко са описани мъжествени, със силен дух и воля, безстрашни, беззаветно предани на нашето дело революционери, оставяха в мене неизличимо впечатление и будеха желание да бъда като тях. И тъкмо чувството си към тебе изживях по романа „Стършел“. Сега това ми е смешно, но всъщност то е повече тъжно.

— Значи, „Стършел“ е преоценен?

— Не, Рита, основно не! Отхвърлен е само ненужният трагизъм на мъчителната операция за изпитване на волята. Но аз съм за основното в „Стършел“ — за неговото мъжество, за безграничната издръжливост, за тоя тип хора, които умеят да понасят страданията, без да ги показват на всички и всякога. Аз съм за тоя образ на революционер, за когото личното е нищо в сравнение с общото.

— Трябва само да се съжалява, Павел, че тоя разговор става три години по-късно от деня, когато е трябвало да стане — каза Рита, като се усмихваше някак замислено.

— За това ли, Рита, че аз никога не бих могъл да стана за тебе нещо повече от другар?

— Не, Павел, можеше да станеш и повече.

— Това може да се поправи.

— Малко е късно, другарю Стършел.

Рита се усмихна на шегата си и я обясни:

— Аз си имам дъщеричка. Тя има баща, голям мой приятел. Ние тримата дружим и това трио засега е неразривно свързано.

Пръстите й докоснаха ръката на Павел. Това движение изразяваше тревогата й за него, но тя веднага разбра, че го направи напразно. Да, през тия три години той е пораснал не само физически. Тя знаеше, че сега му е мъчно — за това говореха очите му, — но той каза без поза, искрено:

— Все пак у мене остава несравнено повече, отколкото току-що изгубих.

Павел и Рита станаха. Време беше да заемат места по-близо до сцената. Запътиха се към столовете, дето се настаняваше украинската делегация. Оркестърът засвири. Грамадните платнища горяха алено и светещите букви крещяха: „Бъдещето принадлежи на нас“. Хиляди изпълваха партера, ложите, балконите. Тия хиляди се сливаха тук в един мощен трансформатор на никога неугасваща енергия. Исполинът театър бе побрал между стените си цвета на младата гвардия на великото индустриално племе. Хиляди очи и във всеки чифт от тях искрите на онова, което гори над тежката завеса: „Бъдещето принадлежи на нас“.

А приливът продължава; още няколко минути — и тежкото кадифе на завесата бавно ще се разтвори и секретарят на ЦК ще започне с вълнение, изгубвайки за миг самообладание пред неизказаната тържественост на момента:

— Обявявам за открит Шестия конгрес на Руския комунистически младежки съюз.

Никога по-ярко, по-дълбоко Корчагин не бе чувствувал величието и мощта на революцията, на оная необяснима с думи гордост и неповторима радост, която му бе дал животът, изпратил го като боец и строител тук, на това победно тържество на младата болшевишка гвардия.

Конгресът поглъщаше цялото време на участвуващите в него — от ранно утро до късна нощ — и Павел срещна отново Рита едва на едно от последните заседания. Видя я в групата на украинците.

— Утре заминавам веднага след закриване на конгреса — рече тя. — Не зная ще успеем ли да си поговорим на сбогуване. Затова днес ти приготвих две тетрадки с мои бележки, които се отнасят до миналото, и едно малко писмо. Прочети ги и ми ги върни обратно по пощата. От написаното ще научиш всичко, за което не можах да ти разправя.

Той й стисна ръката и я погледна втренчено, сякаш искаше да запомни чертите й.

Срещнаха се, както бе уговорено, на другия ден при централния вход и Рита му подаде пакет и запечатано писмо. Наоколо имаше хора, затова се сбогуваха сдържано и само в очите й, едва замъглени, той видя голяма топлота и малко тъга.

След един ден влаковете ги отнасяха в различни посоки.

Украинците пътуваха в няколко вагона. Корчагин беше в групата на киевчани. Вечерта, когато всички си легнаха и на съседната пейка заспалият Окунев засвири с нос, Корчагин се приближи по-близо до светлината и разпечата писмото:

„Павлуша, мили!

Можех да ти кажа това лично, но така ще бъде по-добре. Искам само едно: това, за което говорихме с теб преди откриването на конгреса, да не остави тежка следа в живота ти. Знам, ти имаш много сили и затова вярвам в казаното от теб. Аз не гледам на живота формално: понякога — наистина много рядко — може да се направи изключение в личните отношения, ако те са породени от голямо, дълбоко чувство. Ти заслужаваш това, но аз отклоних първото желание да отдам необходимото на нашата младост. Чувствувам, че това не би ни създало сега голяма радост. Но не трябва да бъдем толкова сурови към себе си, Павел. В нашия живот има не само борба, но и радост от хубавото чувство.

За останалия ти живот, тоест за основното му съдържание, не изпитвам никаква тревога. Стискам ти силно ръката.

Рита“

Павел замислено скъса писмото и като провря ръка през прозореца, почувствува как вятърът изтръгна късчетата хартия от пръстите му.

До сутринта прочете и двете тетрадки, зави ги в хартия и ги върза. В Харков една част от украинците слязоха от влака, в това чисто Окунев, Панкратов и Корчагин. Николай трябваше да замине за Киев, за да вземе Таля, която бе останала у Ана. Панкратов, избран в ЦК на комсомола в Украйна, имаше работа там. Корчагин реши да пътува с него до Киев и разгеле да се отбие у Жарки и Ана.

Той се забави в пощата на гарата, за да изпрати тетрадките на Рита, и когато се върна при влака, там нямаше вече никой от другарите му.

Трамваят го докара до къщата, дето живееха Ана и Дубава. Павел се изкачи по стълбата на втория етаж и похлопа на вратата вляво, Анината. Никой не отговори на чукането му. Беше ранно утро и Ана не можеше да е отишла вече на работа. „Сигурно спи“ — помисли той. Съседната врата се открехна и на площадката излезе сънливият Дубава. Сиво лице със сини кръгове под очите. От него лъхаше остра миризма на лук и нещо, което тънкото обоняние на Корчагин долови веднага: на винени пари. През полуотворената врата Корчагин видя на кревата някаква дебела жена, по-право тлъстия й гол крак и рамото.

Забелязал погледа му, Дубава блъсна с крак вратата и я затвори.

— Ти какво, при другарката Борхарт ли си дошъл? — пресипнало попита той, като гледаше нейде в ъгъла. — Нея я няма вече тук. Нима не знаеш това?

Намръщен, Корчагин изпитателно го разглеждаше.

— Не го знаех. Къде се е преместила? — попита той.

Дубава внезапно се ядоса.

— Това не ме интересува. — И като се оригна, добави с едва подтискана злоба: — Дошъл си да я утешаваш ли? Защо не, тъкмо навреме. Мястото е вакантно, действувай. Още повече, че няма да получиш отказ. Тя неведнъж ми е казвала, че й се харесваш… или… как го казват там жените… Използувай момента, слейте се духом и тялом.

Павел усети, че бузите му пламнаха. Но сдържайки се, тихо каза:

— Докъде си стигнал, Митяй! Не очаквах да те видя такова животно. Та ти някога беше добър момък! Защо си подивял така?

Дубава се опря на стената. На него явно му беше студено да стои с боси крака на циментовия под и той се гушеше. Вратата се отвори и през нея надникна една сънлива бузеста жена:

— Котенце, влез вътре, защо стоиш там?…

Дубава не я остави да довърши, хлопна вратата и я подпря с тялото си.

— Хубаво начало… — рече Павел. — Какви ги прибираш и докъде ще те отведе всичко това?

На Дубава, види се, му бяха омръзнали вече тия приказки и той извика:

— Вие ли ще ме учите с какви да спя? Стига сте ми чели морал! Можеш да се пръждосваш, откъдето си дошъл! Върви и разправяй, че Дубава пиянствува и спи с развратни жени!

Павел се приближи до него и каза развълнуван:

— Митяй, изпрати тая лелка да си върви, искам още веднъж, за последен път, да си поговорим…

Лицето на Дубава потъмня. Той се обърна и влезе в стаята си.

— Ех, гад! — прошепна Корчагин и заслиза бавно по стълбата.

Минаха две години. Безпристрастното време отброяваше дни, месеци, а животът, стремителен, многоцветен, запълваше тия дни (наглед еднообразни) винаги с нещо ново, различно от вчерашното. Сто и шестдесет милиона, които съставляват великия народ, станал за пръв път господар на необятната си земя и на неизброимите й природни богатства, в героичен и напрегнат труд възраждаха разрушеното от войната народно стопанство. Страната крепнеше, наливаше се със сила и вече не се виждаха бездимни комини в доскоро безжизнените и мрачни в своята изоставеност заводи.

Тия две години минаха за Корчагин в стремително движение и той дори не ги забеляза. Павка не умееше да живее спокойно, с отмерено ленива прозявка да посреща ранното утро и да заспива точно в десет. Той бързаше да живее. И не само бързаше, но караше и другите да бързат.

Свидеше му се да отделя време за сън. Много пъти човек можеше да види до късна нощ осветен прозореца в стаята му и в нея хора, наведени над масата. Това бяха учебни занятия. За две години бе проучен третият том от „Капиталът“. Стана му ясна най-фината механика на капиталистическата експлоатация.

В окръга, където работеше Корчагин, цъфна Развалихин. Изпращаше го губкомът с предложение да го използуват като секретар на райкома на комсомола. Павел беше заминал някъде и в негово отсъствие бюрото изпрати Развалихин в един от районите. Когато пристигна, Корчагин научи за това, но не каза нищо.

Мина един месец и Корчагин най-неочаквано замина в района при Развалихин. Той се добра до малко факти, но между тях вече имаше: пиянство, прикоткване на блюдолизци и гонене на добрите момчета. Корчагин изнесе всичко това пред бюрото и когато единодушно се изказаха за строго мъмрене на Развалихин, Корчагин неочаквано рече:

— Да се изключи завинаги.

Това учуди всички, стори им се твърде строго, но Корчагин повтори:

— Да се изключи тоя негодник. На това гимназистче се даде възможност да стане човек, а той просто се приспособи. — Павел им разправи за Берездов.

— Категорично протестирам срещу казаното от Корчагин! — развика се Развалихин. — Това са лични сметки: всеки може да издрънка за мене каквото си иска! Нека Корчагин представи документи, данни, факти. Аз също мога да измисля, че той се е занимавал с контрабанда — значи ли, че трябва да го изключите? Не, нека представи документ!

— Почакай, ще напишем и документ — отвърна му Корчагин.

Развалихин излезе. След половин час Корчагин успя да прокара следната резолюция: „Да се изключи като чужд елемент от редовете на комсомола.“

През лятото приятелите един след друг отиваха в отпуска. Които бяха с разклатено здраве, заминаваха на море. През лятото мечтите за почивка обземаха всички и Корчагин пускаше другарите на почивка, издействуваше им помощи и карти за санаториумите. Те заминаваха бледни, измъчени, но радостни. Тяхната работа се стоварваше върху неговите плещи и той я мъкнеше, както добрият кон изтегля каруцата по нанагорнището. Връщаха се загорели от слънцето, жизнерадостни, пълни с енергия. Тогава заминаваха други. Но през цялото лято липсваше по някой, а животът не спираше вървежа си и немислимо бе Корчагин да отсъствува дори един ден от стаята си.

Така минаваше лятото.

Павел не обичаше есента и зимата; те му причиняваха голямо физическо страдание.

Той очакваше това лято особено нетърпеливо. Беше му мъчително тежко да признае дори пред себе си, че всяка година силите му намаляват. Имаше два изхода: или да се признае за неспособен да издържа трудностите на напрегнатата работа, да се признае за инвалид, или да остане на поста си дотогава, докато бъде възможно. И той избра второто.

Веднъж на заседание на партийното бюро на окръжния комитет до него седна един старец — някогашен нелегален, — доктор Бартелик, завеждаш здравния отдел на окръга.

— Ти не изглеждаш добре, Корчагин. Явява ли се на лекарска комисия? Как си със здравето? Изглежда, не си идвал? Не си спомням, но трябва да те прегледам, приятелю. Ела в четвъртък вечер.

Павел не се яви на комисия — беше зает, но Бартелик не забрави за него и веднъж сам го отведе. В резултат на внимателния лекарски преглед (Бартелик лично вземаше участие като невропатолог) бе записано:

„Лекарската комисия смята за необходимо да му се даде незабавно отпуска за продължително лекуване в Крим и за по-нататъшно сериозно лечение, инак тежките последици са неминуеми.“

Преди това имаше дълъг списък на болестите на латински, от които Корчагин разбра само, че бедата не е в краката, а в някакво тежко поражение в централната нервна система.

Бартелик прокара решението на комисията чрез партийното бюро и никой не възрази срещу искането за незабавно освобождаване на Корчагин от работа, но Корчагин предложи да дочакат да се върне от отпуска Сбитнев, завеждащ орготдела на окръжния комитет на комсомола. Страхуваше се комитетът да не остане без хора. Съгласиха се, макар че Бартелик възразяваше.

Оставаха три седмици до първата отпуска през живота му. В бюрото му вече лежеше санаториална карта за Евпатория.

През тия дни Корчагин залягаше в работата, свика пленум на окръжния комитет на комсомола и без да жали сили, поставяше всичко в ред, за да замине спокоен.

И ето в навечерието на почивката и срещата с морето, което той не бе виждал никога през живота си, се случи нещо нелепо и отвратително, което никак не очакваше.

Павел отиде след работа в стаята на агитпропа на партията и седна зад библиотечката, на перваза на отворения прозорец, в очакване на съвещанието на агитпропа. Когато той влезе, в стаята нямаше никого. След малко дойдоха няколко души. Иззад библиотечката Павел не ги видя, но позна гласа на единия. Той беше Файло, завеждащ окръжното народно стопанство, висок, с военна стойка хубавец. За него Павел много пъти бе чувал, че обича да пие, и да се влачи след всяко хубаво момиче.

Някога Файло е бил партизанин и при удобен случай със смях разправяше как е рязал глави на махновци — по десет на ден. Корчагин не можеше да го понася. Веднъж при Павел дойде една комсомолка и се разплака — разправи му, че Файло й обещал да се оженят, но след като поживял с нея една седмица, престанал дори да я поздравява. В КК Файло изклинчи, момичето нямаше доказателства. Но Павел му вярваше. Корчагин се вслуша. Влезлите в стаята не подозираха присъствието му.

— Е, Файло, как е работата? С каква нова авантюра ще се похвалиш?

Това беше гласът на Грибов, един от приятелите на Файло, който беше от същия дол дренки като него. Грибов, кой знае защо, се смяташе за пропагандист, макар че бе извънредно неразвит, ограничен и голям тъпак, но със званието пропагандист се перчеше и при всеки удобен и неудобен случай напомняше за това.

— Можеш да ме поздравиш: вчера обработих Коротаева. А ти казваше, че няма да излезе нищо. Не, братле, заловя ли се с някоя, бъди сигурен… — и Файло прибави една мръсна фраза.

Корчагин усети нервни тръпки — признак на остро раздразнение. Коротаева беше завеждаща окръжния жен-отдел. Тя бе пристигнала тук едновременно с него и в съвместната работа Павел беше се сприятелил с тая симпатична партийка, отзивчива и внимателна към всяка жена и към ония, които идваха при нея да търсят защита или съвет. Между работниците от комитета Коротаева се ползуваше с уважение. Тя не беше омъжена. Без съмнение Файло говореше за нея.

— Да не лъжеш, Файло? За нея ми се вижда малко вероятно.

— Да лъжа ли? Та ти за какъв ме смяташ! Да знаеш какви по-упорити съм свалял. Трябва само да умееш. Всяка изисква особен подход. Едни се предават още на втория ден, но, искрено казано, това е бракувана стока. А след други става нужда да тичаш цял месец. Главното е — да разбереш психологията им. Навред трябва особен подход. Това нещо, братле, е цяла наука, но в тая работа аз съм вече професор. Ха-ха-ха-ха!

Файло се задъхваше от самодоволство. Групичката слушатели го поощряваше да разправя. Компанията гореше от нетърпение да научи подробности.

Корчагин се надигна, стиснал юмруци и чувствувайки как сърцето му бие тревожно.

— Не можеше и да се мисли, че Коротаева ще се предаде току-тъй, „за черните ми очи“, но аз не исках да я изпусна, толкоз повече, че с Грибов бяхме се обзаложили по на една дузина портвайн. Както и да е, започнах диверсията. Отбих се веднъж, втори път. Виждам, гледа ме накриво. При това за мене тук се говорят разни врели-некипели — може да е достигнало и до нейните уши… С една дума, не успях откъм фланг. Тогава започнах с обход, с обход. Ха-ха!… Разбираш ли, казвам й аз, воювал съм, сума народ съм претрепал, лутал съм се по света, дето се казва, доста мъки съм изпитал, а свястна жена не си намерих, живея като самотно куче — ни ласка, ни добра дума… И като ги занареждах, все от тоя род. С една дума, биех по слабите места. Много зор видях с нея. По едно време мислех да плюя, да я пратя по дяволите и да туря край на тази комедия. Но тука работата е в принципа, аз заради принципа не исках да се откажа… Най-после се докопах до нея. И като награда за голямото ми търпение — ми се падна мома вместо жена. Ха-ха!… Просто да умреш от смях! — и Файло продължи гнусния си разказ.

Корчагин не си спомняше как се озова пред Файло.

— Животно! — изрева Павел.

— Аз ли съм животно или ти, който подслушваш чужди разговори?

Изглежда, че Павел каза още нещо, защото Файло го сграбчи за гърдите.

— Ще ме оскърбяваш, а?

И удари Корчагин с юмрук. Той беше пийнал.

Корчагин грабна дъбовото столче и с един удар събори Файло на пода. В джоба на Корчагин нямаше револвер и само това спаси живота на Файло.

Но лошото все пак се случи: в деня, когато трябваше да замине за Крим, Корчагин бе изправен пред партийния съд.

В градския театър се беше събрала цялата партийна организация. Случаят в стаята на агитпропа бе разтревожил всички и съдът се превърна в остра битова полемика. Въпросите за бита, за личните взаимоотношения и партийната етика засенчиха разглеждането на делото. То се превърна в сигнал. В съда Файло се държеше предизвикателно, подсмиваше се безсрамно, казваше, че делото ще се разглежда от народен съд и за пукнатата му глава Корчагин ще бъде осъден на принудителна работа. Категорично отказа да отговаря на въпросите.

— Значи, дощяло ви се да си почешете езиците по мой адрес? Можете да ми приписвате, каквото си искате, но това, дето женорята са писали срещу мене, то е, защото не им обръщам внимание. А работата не струва пукната пара. Ако беше през осемнайсета година, бих се разправил с тоя психопат Корчагин, както аз си знам. А сега тука може да мине и без мене. — И си отиде.

Когато председателят предложи на Корчагин да разправи за стълкновението, Павел заговори спокойно, но се чувствуваше, че с мъка се въздържа:

— Всичко, за което става дума тук, се случи, защото не се въздържах. Отдавна мина това време, когато аз работех повече с юмруците, отколкото с главата си. Избухнах и преди да разбера това, черепът на Файло пострада. През последните няколко години това е единственият случай на партизанщина от моя страна и аз го осъждам, макар че по същество ударът ми е правилен. Файло е отвратително явление в нашия комунистически бит. Не мога да разбера и никога не ще се примиря с това, че един революционер-комунист може да бъде едновременно и безсрамно животно, и негодник. Тоя случай ни накара да заприказваме за бита и това е единственото положително нещо в цялата работа.

С преобладаващо мнозинство партийният колектив гласува за изключването на Файло от партията. На Грибов бе направено строго мъмрене с предупреждение заради лъжливи показания. Другите участници в разговора си признаха грешката. Те бяха наказани с порицание.

Бартелик разправи за състоянието на Павловите нерви. Събранието бурно протестира, когато партийният следовател предложи да се направи мъмрене и на Корчагин. Следователят оттегли предложението си. Павел бе оправдан.

След няколко дни влакът косеше Корчагин към Харков. Окръжният комитет на партията прие настойчивата му молба да го постави на разположение на ЦК на комсомола в Украйна. Дадоха му добра характеристика и той замина. Единият от секретарите на ЦК на комсомола беше Аким. Павел се отби при него и му разправи всичко.

В характеристиката след думите „беззаветно предан на партията“ Аким прочете: „Притежава партийна твърдост, само в изключително редки случаи избухва до изгубване на самообладание. Причина за това е тежкото поражение на нервната система.“

— Все пак, Павлушка, тоя факт ти е вписан в хубав документ. Ти не се ядосвай, такива работи стават понякога и със здрави хора. Замини на юг, събери сили. Като се върнеш, ще си поговорим къде да работиш.

И Аким му стисна силно ръката.

Санаториумът на ЦК носи името „Комунар“. Лехи с рози, искристи струи на фонтан, обвити с лози здания в градината. Почиващи с бели кители и бански костюми. Млада жена — лекарка — записва името, презимето. Обширна стая в ъглово здание, ослепително бели чаршафи и несмущавана от никого тишина. Преоблечен, освежен от банята, Корчагин се запъти към морето.

Докъдето стига погледът — величествено спокоен, синьочерен като полиран мрамор морски простор. Краят му се губеше нейде в далечната синя пелена, разтопеното слънце се отразяваше на повърхността му с отблясъците на пожар. В далечината през утринната мъгла се очертаваха исполинските грамади на планински гребен. Гърдите дълбоко вдишваха живителната свежест на морския бриз, а очите не можеха да се откъснат от великото спокойствие на синевата.

Ленива вълна ласкаво пълзеше към краката и лижеше златния пясък на брега.

[1] Сеньорен конвент — събрание на представителите на делегациите (групите делегати на отделните области и др.) на конгреса. ↑

Седма глава

До санаториума на ЦК е голямата градина на централната поликлиника. През нея „комунарци“ се прибираха на връщане от морето. Тук, в сянката на един гъст чинар край високата стена от сив варовик, Корчагин обичаше да си почива. Тук рядко надникваше някой. Оттук човек можеше да наблюдава оживеното движение на хората по алеите и пътечките на градината, вечер да слуша музика и пак да бъде далеч от дразнещата блъсканица на големия курорт.

И днес Корчагин се отби тука. С удоволствие се излегна на плетената люлка и отмалял от морската баня и слънцето, задряма. Хавлиената кърпа и недочетеният „Метеж“ от Фурманов лежаха в съседната люлка. Първите дни в санаториума не го напущаше състоянието на напрегната нервност, не спираха болките в главата. Професорите все още изследваха неговото сложно и рядко заболяване. Многократните пречупвания и преслушвания омръзнаха на Павел и го изморяваха. Лекарката-ординатор със странното име Ерусалимчик, симпатична партийка, трудно намираше пациента си и търпеливо го увещаваше да отиде заедно с нея при тоя или оня специалист.

— Честна дума, уморен съм от всичко това — казваше Павел. — По пет пъти на ден разправяй едно и също нещо. Дали не е била луда баба ви, не е ли страдал от ревматизъм прадядо ви? Че дявол го знае от какво е страдал, аз не съм му виждал дори очите! После всеки се опитва да ме склони да призная, че съм бил болен от трипер или дори нещо по-лошо, а, да ви кажа правото, за тия работи ми се иска да чукна някого по плешивата глава. Дайте ми възможност да си почина! Защото, ако продължават да ме изследват месец и половина, аз ще стана социално опасен.

Ерусалимчик се смееше, отговаряше с шеги, но само след няколко минути, като го улавяше под ръка и вървешком му разправяше нещо занимателно, го отвеждаше при хирурга.

Днес не се предвиждаше преглед. До обед има цял час. През дрямката Павел долови нечии стъпки, но не отвори очи. „Ще си помисли, че спя, и ще се махне.“ Напразна надежда: люлката изскърца, някой седна. Фината миризма на парфюм показваше, че до него седи жена. Отвори очи. Първото, което видя, беше ослепително бяла рокля и загорели от слънцето крака в сахтиянови чувяки[1], след това главичка, остригана по мъжки, две грамадни очи, един ред остри като на мишле зъби. Тя смутено се усмихна:

— Извинете, струва ми се, че ви попречих?

Корчагин не отговори. Това не беше много учтиво, но той все се надяваше, че съседката му ще си отиде.

— Ваша ли е тая книга?

Тя прелистваше „Метеж“.

— Да, моя е.

Една минута мълчание.

— Вие, другарю, сте от санаториума на ЦК, нали?

Корчагин нетърпеливо се размърда. „Отде се взе пък тая? Няма що, хубаво си отпочинах. Сега сигурно ще ме попита от какво съм болен. Трябва да се махам.“ Той отвърна нелюбезно:

— Не.

— Но аз сякаш съм ви виждала там.

Павел вече ставаше, когато отзад един гръден женски глас попита:

— Какво си се завряла тук, Дора?

В края на люлката приседна една изгоряла от слънцето пълна блондинка в плажен санаториален костюм. Тя хвърли бърз поглед на Корчагин.

— Май че съм ви виждала нейде, другарю. Вие не работите ли в Харков?

— Да, в Харков.

Корчагин реши да тури край на тия дълги разговори.

— На каква работа?

— В клозеточистачната служба! — И неволно подскочи от избухналия смях.

— Не може да се каже, че сте много учтив, другарю!

Така започна тяхното приятелство и Дора Родкина, член на бюрото на Харковския градски комитет на партията, неведнъж си спомняше това смешно начало на тяхното запознаване.

Неочаквано в градината на санаториума „Талаз“, дето бе дошъл на един от следобедните концерти, Корчагин се срещна с Жарки. И колкото и странно да е, срещна ги фокстротът.

След дебелата певица, която с яростни жестикулации изпълни „Пламтеше нощта с възторга на сладострастието“, на естрадата изскочи една двойка. Той — с червен цилиндър, полугол, с някакви цветни чапрази на бедрата, но с ослепително бял нагръдник и вратовръзка — с една дума, лоша пародия на дивак. Тя — миловидна, с огромно количество материя на тялото. Под възхитения шум на тълпата от непмани с биволски вратове, която стоеше зад столовете и пейките на болните от санаториума, тая двойка се затресе на естрадата в изкълчен фокстрот. По-отвратителна картина човек не можеше да си представи. Охраненият мъж с идиотския цилиндър и жената се извиваха в гадни пози, прилепени един към друг. Зад гърба на Павел пъшкаше някакво тлъсто туловище. Корчагин тъкмо бе се обърнал да си отива, когато на предната редица до самата естрада някой стана и яростно извика:

— Стига проституиране! По дяволите!

Павел позна Жарки.

Пианистът престана да свири, цигулката за последен път изписка и млъкна. Двойката на естрадата престана да се кълчи. Срещу оня, който бе извикал, злобно зашъткаха от тълпата зад столовете.

— Какво безобразие — да прекъсва номера!

— Цяла Европа танцува!

— Възмутително!

Но от групата на комунарите секретарят на Череповецкия укомол Серьожа Жбанов свирна по разбойнически с четири пръста. Подкрепиха го и други и сякаш вятър помете двойката от естрадата. Дрънкалото-конферансие, прилично на пъргав лакей, заяви на публиката, че трупата си заминава.

— Карай си количката по уличката! Луда глава, ей я Москва! — изпращаше го сред общия смях някакво младо момче в санаториален халат.

Корчагин намери Жарки на един от първите редове. Дълго седяха в стаята на Павел. Ваня работеше като агитпроп в един от окръжните комитети на партията.

— А ти знаеш ли, че имам жена? Скоро ще си имам дъщеря или син — рече Жарки.

— Охо, коя е жена ти? — учуди се Корчагин.

Жарки извади една снимка от страничния си джоб и я показа на Павел:

— Позна ли я?

На снимката бяха двамата с Ана Борхарт.

— Ами Дубава къде е? — още по-учудено попита Павел.

— Дубава е в Москва… След изключването му от партията той излезе от комвуза и сега следва МВТУ. Както чувам, възстановили го, но неправилно! Това е отровен човек… Знаеш ли къде е Игнат? Сега той е заместник-директор на корабостроителен завод. За другите зная малко. Откъснахме се един от друг. Работим в различни краища на страната, а все пак колко приятно е, когато се срещнем и си спомним за миналото — каза Жарки.

В стаята влезе Дора и с нея няколко души. Висок тамбовец затвори вратата. Дора погледна ордена на Жарки и попита Павел:

— Твоят другар член ли е на партията? Къде работи?

Без да разбира каква е работата, Корчагин разправи накъсо за Жарки.

— Тогава нека остане. Току-що пристигнаха другари от Москва. Ще ни разкажат последните партийни новини. Решихме да се съберем в твоята стая на нещо като закрито заседание — обясни Дора.

Почти всички събрани бяха стари болшевики с изключение на Павел и Жарки. Барташев, член на МКК, разправи за новата опозиция начело с Троцки, Зиновиев и Каменев.

— В тоя напрегнат момент нашето присъствие по места е необходимо — завърши Барташев. — Аз заминавам утре.

Три дни след събранието в стаята на Павел санаториумът опустя преди време. Замина си и Павел, без да престои определения срок.

В ЦК на комсомола не задържаха дълго хората. Корчагин получи назначение като секретар на окръжен комитет на комсомола в един от промишлените окръзи и само след седмица градският актив на организацията слушаше първата му реч.

В един от последните есенни дни автомобилът на окръжния комитет на партията, в който Корчагин заедно с двама работници пътуваше към един от отдалечените от града райони, попадна в канавката край пътя и се преобърна.

Всички бяха ранени. На Корчагин бе смазано коляното на десния крак. След няколко дни той бе закаран в хирургическия институт в Харков. След прегледа на отеклото коляно и рентгеновите снимки лекарският консилиум изказа мнение за незабавна операция.

Корчагин се съгласи.

— Тогава утре сутринта — каза в заключение дебелият професор, който възглавяваше консултацията, и стана. След него излязоха и другите.

Малка светла стаичка с едно легло. Безукорна чистота и отдавна забравената от него специфична миризма на лазарет. Корчагин се озърна. Нощна масичка с белоснежна покривка, бяло столче — и нищо повече.

Санитарката му донесе вечеря. Павел се отказа от нея. Полуседнал в кревата, той пишеше писма. Болката в крака му пречеше да мисли, не му се ядеше.

Когато завърши четвъртото писмо, вратата на стаичката тихо се отвори и Корчагин видя до кревата си млада жена в бяла престилка и също такава шапчица.

Във вечерния здрач различи тънко очертани вежди и големи очи, които изглеждаха черни. В едната си ръка жената държеше чанта, а в другата — лист хартия и молив.

— Аз съм вашата лекуваща лекарка — рече тя. — Днес съм дежурна. Сега ще започна да ви разпитвам и вие, щете не щете, трябва да ми разправите всичко за себе си.

Жената приветливо се усмихна. Тая усмивка направи „разпита“ по-малко неприятен.

Цял час Корчагин разправяше не само за себе си, но и за прабабите си.

В операционната имаше няколко души с маски от марля на носа.

Блестящи никелирани хирургичен и инструменти, тясна маса, грамаден леген под нея. Когато Корчагин легна на масата, професорът свършваше да мие ръцете си. Зад него правеха бързи приготовления за операцията. Корчагин се обърна. Сестрата подреждаше ланцети, щипци. Ординаторката Бажанова размотаваше превръзката на крака му.

— Не гледай насам, другарю Корчагин, това действува неприятно на нервите — тихо рече тя.

— За чии нерви говорите, другарко доктор? — И Корчагин подигравателно се усмихна.

След няколко минути плътна маска закри лицето му и професорът каза:

— Не се вълнувайте, сега ще ви дадем хлороформ. Дишайте дълбоко през носа и бройте.

Заглушеният глас изпод маската спокойно отвърна:

— Добре. Предварително моля да ме извините за някои евентуални нецензурни изрази.

Професорът не можа да се сдържи да не се усмихне. Първите капки хлороформ, задушлива отвратителна миризма.

Корчагин дълбоко вдъхна и като се стараеше да изговаря ясно, започна да брои. Така той започна първото действие на своята трагедия.

Артьом скъса плика почти наполовина и, кой знае защо, развълнуван разтвори писмото. Погълна първите редове и зашари по тях, без да откъсва очи:

„Артьом!

Ние си пишем много рядко. Веднъж, а понякога два пъти в годината! Но въпросът не е в количеството. Пишеш ми, че заедно със семейството си си се преместил от Шепетовка в Казатинското депо, за да изскубнеш корените. Разбирам, че тия корени са назадничавата дребнособственическа психология на Стьоша, на роднините й и прочие. Трудно е да се превъзпитат хора от типа на Стьоша. Страхувам се дори, че за тебе това ще бъде невъзможно. Казваш: «Мъчно е човек да се учи на стари години», но при тебе това не върви зле. Не си прав, дето така упорито отказваш да напуснеш производството, за да постъпиш на работа като председател на градския съвет. Ти би ли се за властта? Тогава вземай я. Още утре постъпвай в градския съвет и започвай работа!

Сега за мен. С мене става нещо лошо. Започнах често да посещавам болниците, два пъти ме рязаха, изтече ми доста кръв, изгубих доста сили, а никой не може да ми каже кога ще има край това нещо.

Откъснах се от работата, намерих си нова професия — «болен», понасям сума страдания и в резултат на всичко това — загубване на движенията на коляното на десния крак, няколко шева по тялото и най-сетне — последното откритие на лекарите: преди седем години съм бил получил удар в гръбначния стълб, а сега ми казват, че тоя удар може да ми струва скъпо. Готов съм да понеса всичко, стига да се върна в строя.

За мене в живота няма нищо по-страшно от това, да изляза от строя. Не мога дори да си го представя. Ето защо се решавам на всичко, но подобрение няма, облаците все повече се сгъстяват. След първата операция, още щом започнах да ходя, се върнах на работа, но скоро ме докараха пак. Сега получих карта за санаториума «Майнак» в Евпатория. Утре заминавам. Не падай духом, Артьом, аз трудно мога да се затрия. У мен има живот колкото за трима. Ние ще поработим още, братле. Пази здравето си, не вдигай по десет пуда. Ремонтът след това струва скъпо на партията. Годините ни дават опит, учението — знание, а всичко това не е, за да гостуваме по лазаретите. Стискам ръката ти.

Павел Корчагин“

В това време, когато Артьом, смръщил гъстите си вежди, четеше писмото на брат си, в болницата Павел се сбогуваше с Бажанова. Тя му подаде ръка и попита:

— Утре ли заминавате за Крим? Къде ще прекарате днешния ден?

Корчагин отвърна:

— Ей сега ще дойде другарката Родкина. Днешния ден и нощта ще прекарам в семейството й, а утре тя ще ме изпрати на гарата.

Бажанова познаваше Дора, която често идваше при Павел.

— Помните ли, другарю Корчагин, нашия разговор, че преди заминаването си ще се срещнете с баща ми? Аз му разправях подробно за вашето здраве. Иска ми се той да ви види. Това може да стане тая вечер.

Корчагин незабавно се съгласи.

Същата вечер Ирина Василиевна въведе Павел в обширния кабинет на баща си.

В присъствието на дъщеря си знаменитият хирург внимателно прегледа Корчагин. Ирина бе донесла от клиниката рентгеновите снимки и всички анализи. От погледа на Павел не можа да убегне внезапно появилата се бледност върху лицето на Ирина Василиевна след една дълга реплика на баща й, произнесена на латински. Корчагин наблюдаваше голямата плешива глава на професора и се опитваше да прочете нещо в пронизващите го очи, ала Бажанов беше непроницаем.

Когато Павел се облече, Бажанов учтиво се сбогува с него; той отиваше на някакво заседание и натовари дъщеря си да съобщи заключението му.

В стаята на Ирина Василиевна, наредена с изискан вкус, Корчагин полегна на дивана и зачака Бажанова да заприказва. Ала тя не знаеше как да започне, какво да му каже; беше й много трудно. Баща й бе заявил, че засега медицината няма средство, с което да спре разрушителната работа на развиващия се в организма на Корчагин възпалителен процес. Той беше против хирургическа намеса. „Тоя млад човек го очаква трагедията на неподвижността и ние сме безсилни да я предотвратим.“

Като лекар и приятел тя реши, че не бива да му каже всичко и с предпазливи думи предаде на Корчагин само част от истината.

— Другарю Корчагин, уверена съм, че евпаторийската кал ще направи прелом и наесен ще можете да се върнете на работа.

Като казваше това, тя забрави, че през цялото време я наблюдават две остри очи.

— От думите ви или по-право от онова, което не доизказвате, виждам цялата сериозност на положението. Спомняте ли си, аз съм ви молил винаги да говорите откровено с мене. От мене не трябва да скривате нищо, аз няма да припадна и няма да се заколя. Но много искам да зная какво ме чака занапред — каза Павел.

Бажанова се измъкна с шега.

Така че тая вечер Павел не научи истината за утрешния ден. Когато се сбогуваха, Бажанова тихо рече:

— Не забравяйте приятелството си с мен, другарю Корчагин. Във вашия живот са възможни всякакви положения. Ако ви потрябва моята помощ или съвет, пишете ми. Ще направя всичко, което е по силите ми.

Тя наблюдаваше през прозореца как високата фигура с кожено яке, подпирайки се тежко на бастуна, се движеше от входа към наетия кабриолет.

Пак Евпатория. Южен пек. Кресливи, загорели от слънцето хора с бродирани със сърма тюбетейки. Автомобилът за десет минути закарва пътниците до двуетажното здание от сив варовик на санаториума „Майнак“.

Дежурният лекар развежда новопристигналите по стаите.

— Вие каква карта имате, другарю? — попита той Корчагин, като се спря пред стая № 11.

— От ЦК на КП (б)У.

— Тогава ще ви настаним заедно с другаря Ебнер. Той е немец и искаше да му сложим за съсед русин — обясни лекарят и почука.

От стаята се чу отговор на развален руски език:

— Влесте.

Корчагин влезе, остави куфара си и се обърна към лежащия на кревата светлокос мъж с хубави, живи светлосини очи. Немецът го посрещна с добродушна усмивка.

— Гут морген, геносен. Искал да кажа ждравей — поправи се той и протегна към Павел бледата си ръка с дълги пръсти.

След няколко минути Павел седеше до леглото му и двамата водеха оживен разговор на оня „международен“ език, в който думите играят спомагателна роля, а неясната фраза се допълва с догадки, жестикулации, мимики — изобщо с всички средства на неписания есперанто. Павел знаеше вече, че Ебнер е немски работник.

В Хамбургското въстание през 1923 година Ебнер бил ранен с куршум в бедрото и ето че сега старата рана се отворила и го приковала на легло. Но въпреки страданията си той се държеше бодро и с това изведнъж спечели уважението на Павел.

Корчагин не би могъл да мечтае за по-добър съсед. Този човек няма да пъшка и да ти разправя от сутрин до вечер за болестите си. Напротив, с него ще забравиш дори своите несгоди.

„Жалко само, че не разбирам бъкел немски“ — помисли той.

В единия ъгъл на градината имаше няколко люлеещи се стола, бамбукова маса, две колички. Тук след лечебните процедури прекарваха по цял ден петима души, наречени от болните „Изпълком на Коминтерна“.

В една от количките полулежеше Ебнер, в другата — Корчагин, комуто бяха забранили да ходи, а останалите трима бяха: тромавият естонец Вайман — работник от наркомторга на Кримската република, Марта Лаурин — латвийка, млада жена с кафяви очи, която приличаше на осемнадесетгодишна девойка, и Леденев — сибирец, висок исполин с побеляла коса на слепите очи. Тук наистина бяха пет националности: немец, естонец, латвийка, руснак и украинец. Марта и Вайман знаеха немски и Ебнер ги използуваше като преводачи. Павел и Ебнер се бяха сприятелили поради общата стая, Марта и Вайман се сближиха с Ебнер, понеже знаеха езика, а Леденев и Корчагин — поради шахмата.

До пристигането на Инокентий Павлович Леденев Корчагин беше шахматен „шампион“ в санаториума. Той беше отнел на Вайман това звание след упорита борба за първенство. Вайман бе победен и това лиши от равновесие флегматичния естонец. Дълго време той не можеше да прости на Корчагин поражението си. Но скоро в санаториума се яви един висок старец, който изглеждаше необикновено млад за своите петдесет години, и предложи на Корчагин да изиграят една партия. Корчагин, който не подозираше опасността, спокойно започна дамски гамбит, на който Леденев отвърна с дебют на централните пешки. Като „шампион“ Корчагин трябваше да играе с всеки новопристигнал шахматист. Постоянно се събираше много народ да наблюдава играта. Още при деветия ход Корчагин видя как го притискат отмерено настъпващите пешки на Леденев. Разбра, че пред него стои опасен противник: напразно се бе отнесъл така непредпазливо към тая игра.

След тричасово сражение въпреки всички усилия и въпреки напрежението си Павел бе принуден да капитулира. Той бе разбрал, че губи играта, много по-рано, отколкото който и да било от околните.

Погледна партньора си. Леденев се усмихна бащински добродушно. Ясно беше, че той също бе разбрал поражението му. Естонецът от вълнение и нескрито желание да бъде победен Корчагин не забелязваше още нищо.

— Аз се държа винаги до последната пешка — каза Павел и Леденев одобрително кимна в отговор на тези думи, които разбираше само той.

В продължение на пет дни Корчагин изигра с Инокентий Павлович десет партии, от които загуби седем, спечели две, а при едната излязоха наравно.

Вайман тържествуваше:

— Ех, благодаря ви, другарю Леденев! Как го натупахте! Така му се пада! Хубаво ни нареди той всички нас, старите шахматисти, но пък удари на камък със стареца. Ха-ха-ха!… Е, приятно ли е да изгубиш играта? — дразнеше той своя победен победител.

Корчагин изгуби званието си „шампион“, но в замяна на тая празна чест в лицето на Инокентий Павлович намери човек, който отпосле му стана скъп и близък. Поражението на Корчагин на шахматния фронт не беше случайно. Той бе усвоил само повръхностната стратегия на шахматната игра и шахматистът бе победен от един майстор, който познаваше всички тайни на шахматната игра.

Корчагин и Леденев имаха една обща дата. Корчагин се бе родил в същата година, когато Леденев бе постъпил в партията. Двамата бяха типични представители на младата и старата гвардия на болшевиките. Единият имаше зад гърба си голям жизнен и политически опит, години нелегална работа, царски затвори, а след това — отговорен държавен пост; другият — пламенна младост и само осем години борба, в каквато можеше да изгори не един живот. И двамата — старият и младият — имаха горещи сърца и разрушено здраве.

Вечер стаята на Ебнер и Корчагин се превръщаше в клуб. Оттук излизаха всички политически новини. Вечер в стая № 11 беше шумно. Обикновено Вайман се опитваше да разправи някой мръсен виц, на каквито беше голям любител, но веднага попадаше под двоен обстрел — от страна на Марта и Корчагин. Марта умееше да го среже с тънка и язвителна ирония; когато това не помагаше, намесваше се Корчагин.

— Вайман, да беше попитал — може би твоето „остроумие“ съвсем не е по вкуса ни… Изобщо не разбирам как у теб се съчетава… — с развълнуван глас започваше Корчагин.

Вайман нацупваше месестата си устна и тесните му очички подигравателно се плъзгаха по лицата.

— Ще се наложи при Главполитпросвета да се създаде инспекторат по морала и да препоръчаме Корчагин за старши инспектор. Марта я разбирам, тя държи професионална женска опозиция, но Корчагин иска да се покаже невинно момче, нещо като комсомолски младенец… И освен това изобщо не обичам, когато яйцата дават ум на кокошките.

След един такъв възбуден спор върху комунистическата етика въпросът за мръсните вицове бе поставен на принципиално обсъждане.

Марта преведе на Ебнер различните гледища.

— Еротише виц — не хубава работа, аз солидаризиран с Павлуша — изказа се Адам.

Вайман трябваше да отстъпи. Доколкото можеше, той обърна всичко на шега, но вече не разправяше вицове.

Корчагин смяташе Марта за комсомолка. На вид й даваше деветнадесет години. Но какво беше учудването му, когато веднъж в разговор с нея научи, че тя е член на партията от седемнадесета година, че е на тридесет и една години и че е била един от най-активните работници на латвийската компартия. През осемнадесета година белите я осъдили на разстрел, а след това била разменена от съветското правителство заедно с други другари. Сега тя работеше в „Правда“ и едновременно завършваше вуз. Корчагин не можа да разбере как бе започнало сближаването им, но малката латвийка, която често посещаваше Ебнер, стана неразделна част от „петорката“.

Бившият нелегален работник Еглит, също латвиец, й подхвърляше с хитра усмивка:

— Марточка, ами какво ще стане с бедния Озол в Москва? Та не бива така!

Сутрин, малко преди да удари звънецът, в санаториума гласовито пееше петел. Ебнер го имитираше идеално. Всички старания на персонала да намерят тоя петел, който неизвестно как се беше промъкнал в санаториума, оставаха напразни. Това доставяше голямо удоволствие на Ебнер.

В края на месеца Корчагин се почувствува зле. Лекарите го накараха да лежи. Това много огорчи Ебнер. Той бе обикнал тоя млад болшевик, никога неуниващ, жизнерадостен, с такава кипяща енергия и така рано изгубил здравето си. А когато Марта разправи на Ебнер, че лекарите предричат трагично бъдеще на Корчагин, Адам се развълнува.

На Корчагин не разрешаваха да ходи до края на престоя му в санаториума.

Павел успяваше да скрие страданията си от околните, само Марта се досещаше за тях по необикновената бледност на лицето му. Една седмица преди да замине, Павел получи от украинския ЦК писмо, с което му съобщаваха, че отпуската му се продължава с два месеца и че съгласно заключението на лекарите в санаториума връщането му на работа при сегашното му здраве е невъзможно.

Заедно с писмото му изпращаха пари.

Павел посрещна тоя пръв удар, както посрещаше някога ударите на Жухрай, когато го учеше на бокс: тогава също падаше, но веднага се изправяше.

Неочаквано се получи писмо от майка му. Старата жена пишеше, че близо до Евпатория, в пристанищния град, живее една нейна отдавнашна приятелка, Албина Кюцам, с която не била се виждала вече петнадесет години, и че много моли сина си да се отбие при нея. Това случайно писмо изигра голяма роля в живота на Павел.

След една седмица санаториалната задруга сърдечно изпрати Корчагин до пристанището. При сбогуването Ебнер горещо прегърна и целуна Павел като брат. Марта бе изчезнала и Павел замина, без да може да се сбогува с нея.

А на другата сутрин файтонът, който караше Корчагин от пристанището, спря пред една къщичка с малка градина и Корчагин изпрати файтонджията да пита тук ли живеят Кюцам.

Семейство Кюцам се състоеше от пет души: Албина Кюцам — майката, възрастна пълна жена с тежък, подтискащ поглед на черните очи и следи от някогашна хубост на старото лице, двете й дъщери — Льоля и Тая, малкият син на Льоля и старецът Кюцам, неприятен дебеланко, който приличаше на шопар.

Старецът беше на служба в кооперацията; по-малката дъщеря Тая ходеше да работи черна работа; по-голямата — Льоля, бивша машинописка, неотдавна се беше развела с мъжа си, пияница и хулиган, и седеше без работа. Тя прекарваше времето си в къщи, занимаваше се със сина си и помагаше в домакинската работа на майка си.

Освен дъщерите имаха и един син, Жорж, но сега той беше в Ленинград.

Семейство Кюцам прие радушно Корчагин. Само старият измери гостенина с недобър, недоверчив поглед.

Корчагин търпеливо разправяше на Албина всичко, което знаеше за семейната хроника на Корчагини, и между другото сам разпитваше за житието-битието им.

Льоля беше на двадесет и две години. С късо подстригана кестенява коса, добросърдечна, с широко, открито лице, тя изведнъж постави отношенията си с Павел на приятелска нога и с удоволствие го посвещаваше във всички семейни тайни. От нея Корчагин научи, че старецът подтиска деспотично грубо цялото семейство, убивайки всяка инициатива и най-малката проява на воля. Ограничен, тесногръд, придирчив до дребнавост, той държеше семейството си във вечен страх и с това си бе спечелил дълбоката враждебност на децата и страшната омраза на жена си, която цели двадесет и пет години бе се борила срещу деспотизма му. Дъщерите постоянно вземаха страната на майка си и непрекъснатите семейни кавги отравяха живота им.

Така минаваха дните, изпълнени с безкрайни дребни и едри обиди.

Вторият изрод на семейството беше Жорж. Ако се съди по разказите на Льоля, той беше типичен самодоволен глупак, бъбрица и самохвалко, обичаше да си хапне и да се облече елегантно и пиеше здравата. След като завършил гимназия, Жорж — любимецът на майка си — поискал от нея пари; за да замине за столицата.

— Ще постъпя в университета. Нека Льоля продаде пръстена си, а ти — нещата си. Мене ми трябват пари, а отгде ще ги вземете — все ми е едно.

Жорж знаел добре, че майка му няма да му откаже нищо, и използувал това по най-безсъвестен начин. Към сестрите си се отнасял с пренебрежение, отвисоко, като ги смятал по-нискостоящи от себе си. Майката изпращала на сина си всички пари, които успявала да откъсне от стареца, и ония, които Тая припечелвала. А синът, който пропаднал на изпита, живеел весело у вуйчо си, като тероризирал майка си с телеграми за пари.

Едва късно вечерта Корчагин видя по-малката сестра, Тая. В антрето майката шепнешком й разправи за пристигането на гостенина. Като се здрависваше с Павел, тя смутено му подаде ръка и се изчерви цялата пред непознатия млад човек. Павел не пусна изведнъж нейната здрава ръка, по която се усещаха могилките на мазолите.

Тая караше деветнадесет години. Не беше хубавица, но големите й кафяви очи, тънките, монголски тип вежди, хубавата линия на носа и свежите волеви устни я правеха привлекателна: младите й стегнати гърди изпъкваха под раираната работническа блузка.

Сестрите живееха в две малки стаички. В стаята на Тая имаше тесен железен креват, скрин, отрупан с разни дребни украшения, върху скрина — малко огледало, а на стената — тридесетина снимки и картички. На прозореца — две саксии с яркочервено мушкато и бледорозови димитровчета. Муселинена завеска, прибрана със синя панделка.

— Тая не обича да пуща в стаята си представители на мъжкия пол, но за вас, както виждате, се прави изключение — шегуваше се по адрес на сестра си Льоля.

Вечерта на другия ден семейството пиеше чай в отделението на старите. Тая беше в стаята си и оттам се вслушваше в общия разговор. Кюцам съсредоточено бъркаше захарта в чашата си и недружелюбно поглеждаше през очилата седналия срещу него гостенин.

— Осъждам сегашните семейни закони — рече той. — Ако щеш — ожениш се, ако щеш — разжениш се. Пълна свобода.

Старецът се задави и се закашля. Като си пое дъх, той посочи Льоля.

— Ето я, събра се с любовника си, без да пита някого, и се парясаха, без да се обади някому. А сега да ви е сладка радостта, храни и нея, и чуждото дете. Безобразие!

Льоля мъчително се изчерви и скри от Павел очите си, пълни със сълзи.

— Но нима според вас тя е трябвало да живее с тоя паразит? — попита Павел, като не сваляше от стареца поглед, в който проблясваха диви пламъчета.

— Трябвало е да си отваря очите за кого се омъжва.

В разговора се намеси Албина. Като сдържаше с мъка негодуванието си, тя заговори задъхано:

— Слушай, старче, защо отваряш тия приказки пред чуждия човек? Можеше да говориш за нещо друго, а не за това.

Старецът й се сопна:

— Знам аз какво приказвам! Откога тъй почнаха да ми се правят бележки?

През нощта Павел дълго мисли за семейство Кюцам. Случайно довеян тук, той неволно бе станал участник в семейната им драма. Мислеше как да помогне на майката и дъщерите да се измъкнат от това робство. Неговият личен живот спираше вървежа си, пред самия него се изправяха неразрешени въпроси и сега беше по-трудно от когато и да било да се предприемат решителни действия.

Изходът беше един: семейството да се раздели и майката и дъщерите да се махнат веднъж завинаги от стареца. Но това не беше така просто. Той не беше в състояние да се занимава с тая семейна революция, след няколко дни трябваше да замине и може би вече никога нямаше да се срещне с тия хора. Дали не е по-добре да остави всичко както си е и да не вдига пушилка в тая ниска и тясна къщичка? Ала отвратителният образ на стареца не му даваше покой. Павел състави няколко плана, но всички му изглеждаха неизпълними.

На другия ден беше неделя и когато Корчагин се върна от града, в къщи завари само Тая. Другите бяха отишли на гости у роднини. Павел влезе в нейната стая и уморен седна на един стол.

— Ти защо не идеш нейде да се поразходиш, да се развлечеш? — попита я той.

— Не ми се ходи никъде — тихо отвърна тя.

Той си спомни за нощните си планове и реши да ги провери.

Като бързаше, за да не би да му попречи някой, почна направо:

— Слушай, Тая, нека си говорим на „ти“, защо ни са тия китайски церемонии? Аз ще си замина скоро. Срещнах се с вас в много лошо време, когато сам аз се намирам в трудно положение, а иначе бихме се справили с тая работа. Ако беше преди една година, бихме могли да заминем оттук всички заедно. За такива ръце като твоите и Льолините би се намерила работа! Трябва да се скъса със стареца, такъв човек не може да се проагитира. Но сега не може да се направи това. Аз сам не зная още какво ще стане с мене и затова съм, така да се каже, обезоръжен. Какво да правя сега? Ще се боря да се върна на работа. Лекарите са писали за мене дявол знае що и другарите ме карат да се лекувам до безкрайност. Е, ще гледаме да се оправи някак това нещо… Ще пиша на мама и ще видим как да турим край на тая объркана работа. Все пак няма да ви оставя така. Но ето какво, Таюша: вашият живот и частно твоят ще трябва да се преобърне с главата надолу. Имаш ли сили и желание за това?

Тая вдигна наведената си глава и тихо отвърна:

— Желание имам, но сили — не зная.

Корчагин разбираше този лишен от твърдост отговор.

— Нищо, Таюша! Ние ще наредим това, стига да имаш желание. Ами кажи ми, много ли си свързана със семейството?

Това беше неочаквано за Тая и тя не отговори изведнъж.

— Много ми е жал за мама — най-после рече тя. — Баща ми я е мъчил цял живот, сега Жорка й вади душата и затова много ми е жал за нея… макар че тя не ме обича така, както обича Жорка…

Тоя ден те говориха дълго и малко преди да се върнат другите, Павел й каза на шега:

— Чудно е как старецът не те е накарал да се омъжиш за някого!

Тя изплашено махна с ръка:

— Аз няма да се омъжа. Стига ми, като гледам Льоля. За нищо на света няма да се омъжа!

Павел се усмихна.

— Значи, клетва за цял живот? Ами ако се появи отнякъде момък — левент, с една дума, добро момче — тогава?

— Няма да се съглася! Всички са добри, докато обикалят под прозорците.

Павел примирително сложи ръка на рамото й:

— Хубаво. И без мъж може да се преживее добре. Само че ти си много нелюбезна към момчетата. Добре поне, че не ме таксуваш като кандидат. А то бих ударил на камък… — И той приятелски поглади със студената си длан ръката на смутената девойка.

— Такива като тебе си търсят други жени. За какво сме им потрябвали ние — тихо каза тя.

След няколко дни влакът отнасяше Корчагин към Харков. На гарата го изпратиха Тая, Льоля и Албина със сестра си Роза. При сбогуването Албина взе от него дума да не забравя младите, да им помогне да се измъкнат от ямата. Сбогуваха се с него като с близък, а в очите на Тая блестяха сълзи. Дълго време той виждаше от прозореца бялата кърпичка в ръцете на Льоля и раираната блузка на Тая.

В Харков отседна у приятеля си Петя Норикс, понеже не искаше да безпокои Дора. Отпочина си и отиде в ЦК. Дочака Аким и когато останаха сами, поиска от него веднага да го изпрати на работа. Аким отрицателно поклати глава:

— Това не може да стане, Павел! Ние имаме решението на лекарската комисия към ЦК на партията, в което се казва: „Пред вид на тежкото му здравословно състояние да се изпрати на лекуване в Невропатологическия институт и да не му се позволи да се върне на работа.“

— Но те всичко могат да напишат, Аким! Моля ти се, дай ми възможност да работя! Това разкарване по клиники е безполезно.

Аким не се съгласяваше:

— Ние не може да нарушаваме решения. Разбери, Павлушка, че за тебе това е по-добре.

Но Корчагин настояваше така горещо, че Аким не можа да устои и накрая се съгласи.

На другия ден Корчагин вече работеше в секретния отдел на секретариата на ЦК. Струваше му се, че е достатъчно да започне работа, и изгубените му сили ще се възвърнат. Но още първия ден видя, че се лъже. Прекарваше в отдела по осем часа без прекъсване, без да яде, защото се оказа не по силите му да слиза за закуска и обед от третия етаж в съседния стол: често се вцепеняваше ту ръката, ту кракът му. Понякога цялото му тяло загубваше способността да се движи и той качваше температура. Когато трябваше да стане за работа, изведнъж се оказваше безсилен да се мръдне от леглото. Докато му мине, той с отчаяние констатираше, че е закъснял вече цял час. В края на краищата му направиха бележка за закъсненията и той разбра, че това е начало на най-страшното в живота му — излизане от строя.

Аким му помогна още два пъти: преместваше го на друга работа, но се случи неизбежното: на втория месец Павел падна на легло. Тогава той си спомни думите, които Бажанова му беше казала на прощаване, и й писа писмо. Тя пристигна същия ден и от нея той научи най-важното — че не е задължително да постъпи в клиника.

— Значи, работите ми са толкова в ред, че не си струва дори да се лекувам? — опитваше се да се пошегува той, но шегата не му се удаваше.

Щом му се повъзвърнаха малко силите, Павел отново отиде в ЦК. Тоя път Аким беше неумолим. На категоричното му предложение да постъпи в клиника Корчагин глухо отвърна:

— Няма да ида никъде. Това е безполезно. Научих го от авторитетни източници. Остава ми само едно — да получа пенсия и да си подам оставката. Но тоя номер няма да мине. Вие не можете да ме откъснете от работата. Аз съм едва на двадесет и четири години и не мога да живея до края на живота си с пенсионна книжка на трудов инвалид и да се скитам по болниците, като зная, че това е безполезно. Вие трябва да ми дадете работа, подходяща за моето положение. Аз мога да работя в къщи или да живея нейде в самото учреждение… Само не като писар, който поставя изходящ номер. Работата трябва да допада на сърцето ми, та да не се чувствувам като изхвърлен.

Гласът на Павел звучеше все по-развълнувано и по-звънко.

Аким разбираше какви чувства движат тоя така пламенен доскоро момък. Той разбираше трагедията на Павел, знаеше, че за Корчагин, който беше отдал целия си кратък живот на партията, откъсването от борбата и преминаването в дълбокия тил беше ужасно нещо и той реши да направи всичко, което беше по силите му.

— Добре, Павел, не се вълнувай. Утре ще се събере секретариатът. Ще поставя въпроса за тебе. Давам ти дума, че ще направя всичко възможно.

Корчагин се изправи с усилие и му подаде ръка:

— Нима можеш да помислиш, Аким, че животът ще ме победи и ще ме направи на пита? Докато у мене тук тупа сърце — и той със сила притегли ръката на Аким към гърдите си и Аким ясно усети глухите, бързи удари, — докато тупа, никой не може да ме откъсне от партията. От строя ще ме извади само смъртта. Запомни това, братле.

Аким мълчеше. Той знаеше, че това не бе бомбастична фраза, а вик на тежко ранен боец. Разбираше, че такива хора не могат да говорят и чувствуват другояче.

След два дни Аким съобщи на Павел, че му се дава възможност да започне отговорна работа в редакцията на централния орган, но за това е необходимо да се провери доколко той може да бъде използуван на литературния фронт. В редакционната колегия посрещнаха внимателно Павел. Заместник-редакторката, стара нелегална комунистка, член на президиума на ЦКК на Украйна, му зададе няколко въпроса:

— Какво образование имате, другарю?

— Трето отделение.

— Не сте ли следвали партийно-политически школи?

— Не.

— Нищо, понякога и без тия условия човек може да стане добър журналист. За вас ни говори другарят Аким. Ние имаме възможност да ви дадем работа, която може да се върши и в къщи, а не непременно тук, и изобщо да ви създадем подходящи условия. Но за такава работа все пак са необходими широки познания. Особено в областта на литературата и езика.

Всичко това предвещаваше поражение за Павел. В половинчасовия разговор пролича оскъдността на знанията му, а в написаната от него статия жената подчерта с червен молив повече от тридесетина стилово неправилни изрази и доста правописни грешки.

— Другарю Корчагин, вие имате големи данни! При задълбочена работа над себе си можете в бъдеще да станете литературен работник, но сега пишете малограмотно. От статията се вижда, че не знаете руски език. Това не е чудно, защото не сте имали време да се учите. За съжаление ние не можем да ви използуваме. Но повтарям още веднъж: имате големи данни. Ако се обработи вашата статия, без да се изменя съдържанието й, тя ще стане отлична. Но на нас ни трябват хора, които да умеят да обработват чужди статии.

Корчагин стана, като се подпираше на бастуна. Дясната му вежда конвулсивно потреперваше.

— Няма какво, съгласен съм с вас. Какъв литератор може да стане от мене! Аз бях добър огняр и нелош монтьор. Умеех добре да яздя кон, да вдигам на крак комсомолците, но за вашия фронт съм неподходящ войн.

Сбогува се и си излезе.

На завоя в коридора за малко не падна. Улови го някаква жена с чанта.

— Какво ви е, другарю? Колко сте пребледнели!

Няколко секунди Корчагин се съвземаше. След това леко отстрани жената и тръгна, като се облягаше на бастуна.

От тоя ден животът на Корчагин тръгна надолу. Не можеше и дума да става за работа. Все по-често прекарваше по цели дни в леглото. ЦК го освободи от работа и помоли Главсоцстраха да му определи пенсия. Пенсията му бе предадена заедно с книжката за трудов инвалид. ЦК му даде пари и му връчи личното дело с право да замине, където поиска. Получи се писмо от Марта. Тя го викаше да й иде на гости и да си отпочине. Павел и без това се готвеше да замине за Москва със смътната надежда да намери щастие във всесъюзния ЦК, сиреч да си намери работа, която не изисква движение. Но в Москва също му предложиха да се лекува и му обещаха да го настанят в добра лечебница. Той се отказа от това.

Незабелязано изтекоха деветнадесетте дни, които той прекара в квартирата на Марта и приятелката й Надя Петерсон. По цели дни оставаше сам. Марта и Надя излизаха сутрин и се прибираха вечер. Павел с увлечение четеше — Марта имаше много книги, а вечер се събираха приятелки и някои от приятелите.

От пристанищния град идваха писма. Семейство Кюцам го канеше на гости. Животът затягаше стегнатия си възел. Там очакваха неговата помощ.

Една сутрин Корчагин изчезна от тихата квартира на уличка Гусятникова. Влакът го носеше на юг, към морето, отнасяше го далеч от влажната, дъжделива есен към топлите брегове на Южен Крим. Той следеше как стълбовете префучаваха край прозореца. Веждите му бяха свити и в тъмните очи се бе затаило упорство.

[1] Чувяки — меки обувки без токове, които се носят в Кавказ и на Крим. ↑

Осма глава

Долу, в безредно натрупаните купчини камъни, се плиска морето. В лицето лъха сухият „моряк“, долетял от далечна Турция. Като начупена дъга се е врязало в брега пристанището, отделено от морето с железобетонния вълнолом. Планинският хребет слиза до самото море. И високо нагоре, в планините, се катерят белите като играчки къщички на градските покрайнини.

В стария парк край града е тихо. Отдавна непочистените пътечки са обрасли с трева и върху тях бавно падат жълтите, убити от есента кленови листа.

Старик-колар, персиец, докара Корчагин тук от града и като стовари странния пътник, не се стърпя и каза:

— Защо си дошъл? Госпожица тук нема, театър нема. Само чакали скитат… Какво ще прави, не разбира! Да се върнем, господин другарю!

Корчагин му плати и старецът си отиде.

Паркът е безлюден. Павел намери една скамейка на самия бряг, седна, като изложи лицето си на лъчите на есенното слънце.

Той дойде тук, сред тая тишина, за да помисли върху това, как се очертаваше животът му по-нататък и какво да прави с тоя живот. Беше време да направи равносметка и да вземе някакво решение.

С повторното му идване тук противоречията в семейството Кюцам се изостриха до крайност. Като научи за пристигането му, старецът побесня и вдигна в къщи невероятна врява. От само себе си върху Корчагин легна ръководството на съпротивата. Старецът срещна неочаквано енергичния отпор на дъщерите си и жена си и още първия ден след повторното идване на Корчагин къщата се раздели на две половини, враждебни и ненавиждащи се една друга. Вратата към крилото на старците беше затворена, а една от страничните стаички беше дадена на Корчагин като на квартирант. Парите за стаята бяха връчени на стареца в предплата и той скоро даже сякаш се успокои от това, че дъщерите, като се отделиха от него, няма да му искат средства за преживяване.

От дипломатически съображения Албина остана да живее в крилото на стареца. Старецът не се отбиваше при младите, за да не се среща с омразния човек, но затуй пък на двора пуфтеше като локомотив, за да покаже, че тук той е господар.

Преди работата си в кооперацията старецът бе минал през две професии — обущарска и дърводелска — и в свободното си време поработваше в работилницата, която си направи в бараката. Скоро след това, за да дразни квартиранта, той пренесе тезгяха си под самия му прозорец. Наслаждаваше се, когато с ярост забиваше гвоздеите. Знаеше добре, че пречи на Корчагин да чете.

— Почакай, ще ти дам аз пътя… — съскаше той под носа си.

Далече, почти на хоризонта, се разстилаше като тъмно облаче димът от параход. Ято чайки крещяха пронизително и се стрелкаха към морето.

Корчагин хвана главата си с ръце и дълбоко се замисли. Пред очите му премина целият негов живот, от детинството до последните дни. Добре ли, зле ли преживя той двадесет и четири години? Като прехвърляше в паметта си година след година, преценявайки живота си като безпристрастен съдия, той реши с дълбока удовлетвореност, че не бе го изживял толкова лошо. Но имаше и доста грешки, вършени от глупост поради младостта, а най-много поради незнание. Но най-главното — не проспа напрегнатите дни, намери своето място в желязната схватка за властта и върху червеното знаме на революцията има и няколко капки негова кръв.

Той не напусна строя, докато силите му не пресекнаха. Сега, прострелян, не можеше да държи фронта и му оставаше само едно — тиловите болници. Помнеше той, когато лавините се движеха към Варшава, куршум срази един боец. И боецът падна на земята под краката на коня. Другарите набързо превързаха ранения, предадоха го на санитарите и продължиха по-нататък — да догонят врага. Ескадронът не спираше своя бяг заради загубата на един боец. Тъй е било в борбата за великото дело и тъй трябва да бъде. Наистина имаше и изключения. Той видя и картечари без крака върху тачанки — това бяха хора, страшни за врага, картечниците им сееха смърт и унищожение. С желязната си издръжливост и остро око те станаха гордост на полковете. Но такива бяха малцина.

А как трябваше да постъпи той със себе си сега, след разгрома, когато нямаше надежда за връщане в строя? Нали Бажанова му призна, че занапред трябва да очаква нещо още по-ужасно. Какво да прави? Тоя нерешен въпрос изникна пред него като черна застрашителна дупка.

Защо да живее, когато загуби най-скъпото — способността да се бори? С какво да оправдае живота си сега и в безрадостното утре? С какво да го запълни? Само да яде, да пие и да диша? Да остане пасивен свидетел на това, как другарите му с бой ще вървят напред? Да стане тежест на отряда? Или да прати на оня свят това тяло, което го предаде? Куршум в сърцето — и никакви церемонии! Можал си да живееш смислено — ще можеш и да свършиш навреме. Кой ще осъди боеца, който не иска да агонизира?

Ръката му напипа в джоба плоското тяло на броунинга, с привично движение пръстите стиснаха дръжката. Бавно извади револвера.

— Кой би помислил, че ще доживееш до такъв ден?

Дулото го погледна презрително в очите. Павел сложи револвера на коленете си и ядно изруга:

— Всичко това е книжен героизъм, братле! Всеки глупец може да се гръмне винаги и във всяко време. Този е най-страхливият и лесен изход от положението. Ако животът ти е мъчен — тегли си куршума! А ти опита ли се да победиш тоя живот? Направи ли всичко, за да разкъсаш железния обръч? Забрави ли, че седемнайсет пъти на ден атакувахме Новоград-Волинск и го превзехме въпреки всичко? Скрий револвера и никога никому не разправяй за това! Опитай се да живееш и тогава, когато животът става непоносим. Направи го полезен.

Стана и тръгна към пътя. Случайно минаващ планинец го откара с двуколката си до града. И там, на един кръстопът, той си купи местния вестник. В него имаше съобщение за събрание на градския партиен колектив в клуба „Демян Бедни“. Павел се върна в къщи късно след полунощ. Пред актива, без сам да подозира това, той бе държал последната си реч на голямо събрание.

Тая не спеше. Обзе я тревога от дългото отсъствие на Корчагин. Какво ли е станало с него? Къде е той? Днес в очите му, тъй живи по-рано, тя прочете нещо остро и студено. Той говореше малко за себе си, но тя чувствуваше, че преживява някаква трагедия.

Часовникът в крилото на майка й удари два, когато вратникът се хлопна, а Тая, наметнала жакета си, тръгна да отвори вратата. Льоля спеше в стаята си, като мърмореше нещо насън.

— Вече се безпокоях за тебе — прошепна Тая, когато Корчагин влезе в пруста, радостна, че бе си дошъл.

— До момента на смъртта ми нищо няма да ми се случи, Таюша. Какво, Льоля спи ли? А ти знаеш ли, че никак не ми се спи. Искам да ти разправя нещо за днешния ми ден. Да идем в стаята ти, че можем да събудим Льоля — отвърна той също шепнешком.

Тая се подвоуми. Как тъй ще разговаря нощно време е него? Ами ако майка й узнае, какво ще си помисли за нея? Но тя не може да му каже това, ще го обиди. И какво иска да й каже? С тия мисли тя вървеше към стаята си.

— Ето каква е работата, Тая — започна Павел приглушено, когато седнаха в тъмната стая един срещу друг тъй близо, че тя усещаше дишането му. — Животът тъй се обръща, че мен дори ми е малко чудно. Последните дни бяха тежки за мен. Не ми беше ясно как ще живея по-нататък на света. Никога още в живота ми не е било тъй тъмно, както през тия дни. Но днес аз свиках заседание на „политбюро“ и взех решение от огромна важност. Не се учудвай, че те посвещавам.

Той й разправи за всичко преживяно през последните месеци и много от премисленото в крайградския парк.

— Това е положението. Пристъпвам към главното. Неразборията в къщи едва сега започва. Трябва да се измъкнем оттук на чист въздух, по-далеч от това гнездо. Трябва да започнем живота отново. Щом веднъж съм влязъл в тази разпра, ще трябва да я изкарам докрай. И твоят, и моят личен живот са сега нерадостни. Решил съм да го запаля като пожар, разбираш ли какво значи това? Ще станеш ли моя другарка, жена?

Досега Тая го слушаше с дълбоко вълнение. При последната дума трепна от изненада.

— Не искам отговора ти още днес, Тая. Ти размисли хубаво всичко. Чудно ти е, че ти говоря такива неща без разни там ухажвания. Всички тия церемонии не са нужни никому, ето ти ръката ми, момиче, давам ти я. Ако ти тоя път повярваш, няма да се излъжеш. Аз нося в себе си много нещо, което ти е нужно, и обратното. Вече реших: съюзът ни се сключва дотогава, докато ти израснеш като истински, наш човек, а това аз ще го направя, инак няма да струвам две пари. Дотогава не бива да разваляме съюза си. А щом пораснеш — свободна си от всякакви задължения. Кой знае, може тъй да се случи, че физически да стана съвсем развалина и ти помни, че и в тоя случай няма да свържа живота ти.

Павел помълча няколко секунди и продължи топло, ласкаво:

— Сега ти предлагам дружбата и любовта си.

Той не пускаше пръстите й от ръката си и беше тъй спокоен, като че тя вече му беше дала съгласието си.

— А ти няма ли да ме оставиш?

— Думите, Тая, не са доказателство. Остава ти само едно: да повярваш, че такива като мен не предават другарите си… стига само те да не ме предадат — горчиво завърши той.

— Днес нищо няма да ти кажа, всичко е тъй неочаквано — отвърна тя.

Корчагин стана:

— Лягай, Тая, скоро ще съмне.

И отиде в стаята си. Легна, без да се съблича, и заспа, щом сложи глава на възглавницата.

В стаята на Корчагин, на масата до прозореца, бяха натрупани книги, донесени от партийната библиотека, връзка вестници, няколко изписани бележника. Креватът на хазаите, два стола, а на вратата към стаята на Тая — огромна карта на Китай, набодена с черни и червени знаменца. В партийния кабинет Корчагин уговори да го снабдяват с литература от партийния комитет, освен това обещаха да поеме шефство над него за книгите завеждащият най-голямата в града, пристанищната библиотека. Скоро той почна да получава оттам цели камари книги. Льоля с учудване наблюдаваше как от ранно утро, с малки прекъсвания за закуска и обед, той четеше и записваше чак до вечерта, която тримата прекарваха винаги в нейната стая — заедно. Корчагин споделяше прочетеното със сестрите.

Късно след полунощ, излязъл на двора, старецът виждаше постоянно светла ивица между капаците на стаята на неканения квартирант. Тихо, на пръсти, доближаваше старецът до прозореца и през цепнатината наблюдаваше наведената над масата глава.

„Хората спят, а тоя хаби осветлението цяла нощ. Ходи из къщи като господар. Момичетата почнаха да ми се зъбят“ — мислеше навъсен старецът и се отдалечаваше.

За пръв път след осем години Корчагин имаше толкова много свободно време и ни едно задължение. И той четеше с жадността на новопосветен. Работеше по осемнадесет часа на денонощие. Кой знае как би се отразило това на здравето му, ако не бяха отронените веднъж от Тая думи:

— Пренесох скрина на друго място, сега вратата на стаята ми се отваря. Ако трябва да говориш с мен за нещо, можеш да минеш направо, без да се отбиваш при Льоля.

Павел се изчерви. Тая се усмихна радостно — съюзът бе сключен.

В среднощните часове старецът вече не виждаше ивицата светлина в ъгловия прозорец, а майката почна да забелязва в очите на Тая трудно скриваната радост. Едва забележими сенки лежаха под блестящите от вътрешен огън очи — следи от безсънни нощи. В малката квартира по-често почнаха да се чуват звън на китара и песните на Тая.

Жената, пробудена в нея, страдаше от това, че любовта й е някак си крадена. Тя трепваше от всеки шум, все й се счуваха стъпките на майка й. Чудеше се какво да отговори, ако я питат защо нощно време слага куката на вратата на стаята си. Корчагин виждаше това и й казваше нежно, успокоително:

— От какво се боиш? Че всъщност тук ние с тебе сме хазаи. Спи спокойно. В нашия живот е забранен входът за чужди хора.

Тя притискаше бузата си към гърдите му и заспиваше успокоена, прегърнала своя любим. Той дълго се вслушваше в дишането й и не се помръдваше от страх да не изплаши спокойния й сън, обземаше го дълбока нежност към тая доверила му живота си девойка.

Първа узна причината за неугасващия огън в очите на Тая сестра й и от тоя ден между сестрите легна сянка на отчужденост. Узна и майката. По-скоро — досети се. И настръхна. Не това очакваше тя от Корчагин.

— Таюша не е за него — каза тя веднъж на Льоля. — Какво ще излезе от това?

Зароиха се в нея неспокойни мисли, но не се решаваше да говори с Корчагин.

При Корчагин почнаха да идват младежи. В малката стаичка ставаше понякога тясно. До стареца достигаше нещо като шум на пчелен рояк. Неведнъж пееха в дружен хор:

Нашето море безлюдно —

денем, нощем то шуми…

И любимата на Павел:

Светът безкраен тъне в сълзи…

Това беше кръжокът на работническия партиен актив, който комитетът на партията възложи на Корчагин след писмото му, с което искаше да бъде натоварен с пропагандистка работа. Тъй минаваха дните на Павел.

Корчагин пак хвана с две ръце кормилото и животът, направил няколко остри завоя, се насочи към нова цел. Това беше мечтата — да се върне в строя чрез учението и литературата.

Но животът трупаше една пречка след друга и той посрещаше появяването им с неспокойната мисъл дали те няма да спънат приближаването му към целта.

Неочаквано от Москва пристигна с жена си провалилият се студент Жорж. Отседна у тъста си, адвокат, и оттам идваше да измъква пари от майка си.

Пристигането на Жорж влоши много отношенията в семейството. Без да мисли много, Жорж мина на страната на баща си и започна да действува подмолно, като се мъчеше по всякакъв начин да изхвърли Корчагин от къщи и да откъсне Тая от него.

Две седмици след пристигането на Жорж Льоля получи работа в един от близките райони. Тя замина за там заедно с майка си и сина си, а Корчагин и Тая се преселиха в един далечен приморски градец.

Артьом рядко получаваше от брат си писма, но в дните, когато намереше на масата си в градския съвет сивия плик с познатия ъглов почерк, изгубваше обикновеното си спокойствие, като препрочиташе страниците на писмото. И сега, отваряйки писмото, той си помисли със скрита нежност:

„Ех, Павлуша, Павлуша! Защо не живеехме по-близо, колко щяха да ми бъдат полезни съветите ти, хлапако.“

„Артьом,

Искам да ти разкажа всичко, което преживях. Освен на теб, кажи-речи, на никого не пиша такива писма. Ти ме познаваш и ще разбереш всяка моя дума. Животът продължава да ми нанася поражения в борбата за здравето.

Получавам удар след удар. Едва успея да стъпя на краката си след един удар, когато нов, по-безмилостен от първия, се стоварва върху мен. Най-страшното е, че съм безсилен да се боря. Лявата ми ръка отказа да се подчинява. Това беше жестоко, но след ръката ми измениха и краката и аз, който и без това едва се движех (в границите на стаята), сега с мъка се дотътрям от кревата до масата. Но сигурно няма да се свърши дотук. Какво ще ми донесе утрешният ден, не зная.

Вече не излизам от къщи и от прозореца си виждам само късче от морето. Може ли да има по-страшна трагедия от тази, когато в един човек са съединени предателско тяло, което отказва да ти служи, и сърце на болшевик, волята му, неудържимо устремена към труда, към вас, действуващата армия, настъпваща по целия фронт, там, дето се разгръща желязната лавина на щурма?

Аз още вярвам, че ще се върна в строя, че в щурмуващите колони ще се яви и моят щик. Не мога, нямам право да не вярвам. Десет години партията и комсомолът ме възпитаваха в изкуството на съпротивата и думите на вожда се отнасят и за мен: «Няма крепости, които болшевиките не биха превзели.»

Животът ми сега е учение. Книги, книги и пак книги. Много направих, Артьом. Прехвърлих главните произведения на художествената класическа литература. Завърших и предадох работите за първи курс на задочния комунистически университет. Вечер — кръжок с партийната младеж. Връзката с практическата работа на организацията става чрез тия другари. После Таюша, нейният растеж и напредване, е, и любовта, нежните ласки на другарката ми. Живеем дружно с нея. Икономиката ни е много проста — моята пенсия от тридесет и две рубли и заплатата на Тая. Тя върви към партията по моя път: беше домашна прислужничка, сега мие съдовете в стола (в тоя градец няма промишленост).

Тия дни Тая с гордост ми показа първата си делегатска карта от женотдела. За нея това не е просто парче картон. Аз следя как се ражда в нея новият човек и доколкото мога, помагам за това раждане. Ще дойде време — и големият завод, работническият колектив ще завършат оформяването й. Докато сме тук, тя върви по единствено възможния път.

Майката на Тая идва два пъти. Незабелязано за себе си майката дърпа Тая назад, към един живот, изпълнен с дреболии, затънал в тясното лично, в своето собствено, егоистично. Мъчех се да убедя Албина, че тъмнината на дните й не бива да хвърля сянка върху пътя на дъщеря й. Но всичко се оказа безполезно. Чувствувам, че някога майката ще застане на пътя на дъщеря си към новия живот и че борбата с нея е неизбежна. Стискам ти ръката.

Твой Павел“

Санаториум № 5 в Старая Мацеста. Триетажно каменно здание на изсечена в скалата площадка. Наоколо гора, зигзагообразно надолу се вие коларски път. Прозорците на стаята са отворени, ветрецът донася отдолу мирис на серни извори. Корчагин е сам в стаята си. Утре ще пристигнат нови другари и той ще има съсед. През прозореца се чуват стъпки и нечий познат глас. Говорят няколко души. Но къде е чувал този плътен глас? Напрегнато заработи паметта и измъкна от едно затулено ъгълче скритото там, но незабравено име: „Леденев, Инокентий Павлович. Това е той и никой друг.“ И уверен в това, Павел извика. След минута Леденев вече седеше до него и радостно разтърсваше ръката му:

— А, жив ли си, пушачо? С какво ще ме зарадваш? Ама ти какво, сериозно ли си решил да боледуваш? Не одобрявам. Че ти от мене вземи пример. Мене докторите също ме бяха отписали, а аз напук на тях продължавам да се държа. — И Леденев добродушно се засмя.

Корчагин схвана зад тая шега скрито съчувствие и нотки на огорчение.

Два часа те прекараха в оживен разговор. Леденев разказваше московски новини. От него Корчагин за първи път узна за приеманите от партията извънредно важни решения — за колективизацията на селското стопанство, за преустройството на селото — и жадно попиваше всяка дума.

— Аз вече бях почнал да мисля, че се разхождаш някъде у вас, из Украйна. А то колко неприятно! Но нищо, моите работи бяха по-зле, аз щях да се залежа здравата, но ето виждаш, сега си давам кураж. Разбираш ли, невъзможно е сега да се безделничи. Не върви! Мисля си понякога, имам такъв грях: е, какво пък, ще си почина мъничко, ще си поема дъх. Не са вече младите години, понякога е тежко да изкараш и десет-дванадесет часа работа. А като го помислиш и дори започнеш да си преценяваш работите, за да се разтовариш малко, всеки път излиза едно и също. Започнеш „да се разтоварваш“ — и толкоз дълго се разправяш с това разтоварване, че в къщи по-рано от дванадесет не се връщаш. Колкото по-силен е ходът на машината, толкова по-бързо се въртят колелцата, а у нас — всеки нов ден ходът става по-стремителен и излиза така, че ние, старците, трябва да живеем както на младини.

Леденев прекара ръка по високото си чело и каза бащински топло:

— Е, разкажи сега как вървят твоите работи.

Слушаше разказа на Корчагин за преживяното и Павел чувствуваше върху себе си неговия одобрителен, жив поглед.

Под сянката на клонестите дървета, в единия ъгъл на терасата, седяха група лекуващи се. Край малката маса четеше „Правда“, свъсил гъстите си вежди, Хрисанф Чернокозов. Черната рубашка, старичкото кепе, загорялото, слабо, отдавна небръснато лице с хлътнали сини очи — всичко у него издава, че е от миньорски корен. Преди дванадесет години, призован да ръководи края, този човек бе оставил своя копач, а изглеждаше, като че току-що е излязъл от шахтата. Това личеше от начина, по който се държеше, говореше, личеше от самия му речник.

Чернокозов бе член на бюрото на краевия комитет на партията и член на правителството. Мъчителен недъг изпепеляваше силите му — гангрена на крака. Чернокозов ненавиждаше болния си крак, който го заставяше вече почти половин година да прекара на легло.

Срещу него, замислено димейки с цигарата си, седеше Жигирьова. Александра Алексеевна Жигирьова е на тридесет и седем години, деветнадесет години е в партията. „Шурочка металистката“, както я наричаха през нелегалния й живот в Питер, почти момиченце беше изпратена на заточение в Сибир.

Третият до масата е Панков. Наклонил своята красива, с античен профил глава, той чете немски вестник, като поправя от време на време огромните рогови очила на носа си. Струва ти се нелепо да гледаш как този тридесетгодишен атлет с усилие повдига крака си, който отказва да му се подчинява. Михаил Василиевич Панков, редактор, писател, работник от Наркомпроса, познава Европа и владее няколко чужди езика. В неговата глава има много знания и даже сдържаният Чернокозов се отнася към него с уважение.

— Това ли е твоят другар по стая? — тихо попита Жигирьова Чернокозов и кимна с глава към количката, в която седеше Корчагин.

Чернокозов откъсна поглед от вестника, лицето му изведнъж се проясни:

— Да, това е Корчагин. Трябва да се запознаете с него, Шура. Болестта му попречи, а инак това момче би ни свършило работа в някои трудни моменти. Той е от първото поколение комсомолци. С една дума, ако подкрепим момъка — а пък аз съм решил това, — той още ще поработи.

Панков даде ухо на неговия разказ.

— От какво е болен? — все така тихо попита Шура Жигирьова.

— Последица от двайсетата. Повреди в гръбнака. Говорих с лекаря тук, разбираш ли, опасяват се, че контузията ще го доведе до пълна неподвижност. Страшна работа!

— Ей сега ще го докарам тук — каза Шура.

Така започна тяхното познанство. Павел не знаеше, че двама от тях — Жигирьова и Чернокозов — ще станат за него скъпи хора и че в годините на тежката болест, която го очакваше, те ще бъдат най-голямата му опора.

… Животът си вървеше както преди. Тая работеше. Корчагин се самообразоваше. Не бе успял да пристъпи към работа в кръжока, когато нечуто се прокрадна ново нещастие. Параличът го удари в краката. Сега вече го слушаше само дясната ръка. До кръв изхапа устни, като разбра след напразни усилия, че не може вече да се движи. Тая скриваше храбро отчаянието си и безсилната си мъка да му помогне. А той казваше, виновно усмихнат:

— Ние трябва да се разведем, Таюша. Не бяхме се уговорили да я загазвам дотам. Днес, моето момиче, аз ще обмисля всичко както трябва.

Тая не го оставяше да говори. Не можеше да сдържа риданията си. Плачеше с глас, притиснала до гърдите си главата на Павел.

Артьом узна за новото нещастие на брата си, писа на майка си и Мария Яковлевна заряза всичко и дойде при тях. Заживяха трима. Бабичката се сприятели с Тая.

Корчагин продължи учението.

Една студена зимна вечер Тая донесе известие за първата си победа — книжка за член на градския съвет. Оттогава Корчагин почна да я вижда рядко. От кухнята в санаториума, дето миеше съдове, Тая отиваше в женотдела, в съвета и се връщаше късно вечер уморена, но пълна с впечатления. Наближаваше денят, когато щяха да я приемат за кандидат-член на партията. Тя се готвеше за него с голямо вълнение. Но се стовари нова беда. Болестта вършеше своята разрушителна работа. Дясното око на Корчагин пламна от нетърпима болка, от него се запали и лявото. И за пръв път в живота си Павел узна какво е слепота — като с тъмен тюл се забули всичко наоколо.

На пътя му безшумно израсна страшно със своята непреодолимост препятствие и го прегради. Отчаянието на майка му и Тая нямаше граници, а той реши с хладно спокойствие:

„Ще почакам още. Ако наистина няма повече възможност да вървя напред, ако слепотата е сложила край на всичко, което направих, за да се върна към работа, и вече е невъзможно да вляза в строя — трябва да се свърши.“

Корчагин писа на приятелите си. От приятелите му идваха писма, които го призоваваха към твърдост и продължаване на борбата.

В тия тежки за него дни, възбудена и радостна, Тая му съобщи:

— Павлуша, аз съм кандидат-член на партията.

И Павел, заслушан в нейния разказ как групата бе приела в редовете си новата другарка, си спомняше своите първи партийни крачки.

— И така, другарко Корчагина, ние с тебе образуваме комфракция — каза той, като стискаше ръката й.

На другия ден той написа писмо до секретаря на райкома с молба да намине при него. Вечерта пред къщата спря опръскан с кал автомобил и след малко Волмер, възрастен латвиец, обраснал с брада от гушата до ушите, разтърсваше ръката на Корчагин.

— Е, как живеем? Защо се държиш така безобразно? Хайде, ставай, ей сега ще те снемем на земята… — И той се засмя.

Секретарят на райкома прекара при Корчагин два часа, като забрави дори, че вечерта има заседание. Латвиецът ходеше из стаята, слушаше развълнуваните слова на Павел и най-сетне каза:

— Остави кръжока настрана. Ти трябва да си починеш и после да изясниш положението с очите. Може би не е загубено още всичко. Дали няма да е добре да заминеш за Москва? Помисли…

Корчагин го прекъсна:

— Мене ми трябват хора, другарю Волмер, живи хора! Самотен няма да издържа. Трябват ми сега повече от всеки друг път. Прати ми тук младежта, тая, дето е по-зелена. На село тя тегли все наляво, към комуната — в колхоза й е тясно. Че комсата, ако не следиш за нея, често гледа да излезе пред веригата. Самият аз бях такъв, известно ми е.

Волмер се спря:

— Ти отде знаеш това? Че едва днес донесоха тая новина от района.

Корчагин се усмихна:

— Може би си спомняш жена ми? Вчера са я приели в партията. Тя ми разказа.

— А, Корчагина, миячката на съдове? Та тя твоята жена ли е? А пък аз не знаех! — И като помисли малко, Волмер се удари с ръка по челото. — Ето кого ще ти пратим, Лев Берсенев. По-добър другар не ти трябва. Дори си приличате по природа. Ще се получи нещо като два трансформатора с високо напрежение. Някога, знаеш, бях монтьор, та оттам са ми тия думички и тия сравнения. Ами Лев ще ти скалъпи радио, той е професор по тая част. Аз, знаеш, често оставам с наушниците до два часа през нощта. Жената дори захвана да ме подозира: къде, казва, почна да скиташ нощем, стар дяволе!

Корчагин го попита усмихнат:

— Кой е тоя Берсенев?

Волмер, уморен от ходене по стаята, седна на стола и започна да разправя:

— Берсенев е нашият нотариус, но той е толкова нотариус, колкото аз съм балерина. Доскоро Лев е бил отговорен работник. В революционното движение е от дванайсета година, в партията — от Октомври. През гражданската война работел в армейски мащаб, бил в ревтрибунала на Втора конна. В Кавказ мачкал белите въшки. Бил е и в Царицин, и на Южния фронт, и в Далечния Изток, дето въртял Върховния военен съд на републиката. Какво ли не му е минало през главата. Пипнал туберкулоза. От Далечния Изток — та тук. Тук, в Кавказ, е бил председател на губернския съд, заместник-председател на Краевия съд. Най-сетне белите му дробове не издържали. Сега под заплаха от смърт го пратиха тук. Ето отде имаме такъв необикновен нотариус. Службата е спокойна, може да се диша. Тихомълком му дадохме една група, после го вкарахме в райкома, пробутахме му политшколата, после КК; той е несменяем член във всички отговорни комисии по обърканите и опасни дела. На това отгоре е и ловец, после страстен радиолюбител и макар че единият му бял дроб липсва, мъчно е да се повярва, че е болен. От него просто блика енергия. Той сигурно ще си умре някъде, както тича от райкома към съда…

Павел го прекъсна с рязък въпрос:

— Но защо сте го натоварили толкова? Той тук работи повече, отколкото по-рано.

Волмер стрелна Павел с присвити очи:

— Ако на теб дадем кръжок и още нещо друго, и Лев при случай ще каже: „Защо го товарите!“ А сам твърди: „По-добре една година в трескава работа, отколкото пет години, прекарани в болнична обстановка.“ Ще можем да пазим хората си май едва след като построим социализма.

— Това е вярно. Аз също гласувам за една година живот срещу пет години вегетиране, но и тук ние понякога сме престъпно щедри в пилеене на силите. И сега разбирам, че в това има не толкова героизъм, колкото стихийност и безотговорност. Едва сега започвам да разбирам, че не съм имал никакво право да се отнасям тъй жестоко към здравето си. Оказа се, че в това няма никакъв героизъм. Може би, ако не беше това спартанство, бих се запазил здрав още няколко години. С една дума, детската болест, левичарството — ето една от основните опасности за моето положение.

„Тъй казва, но ако стъпи на крака — ще забрави всичко на света“ — помисли Волмер, но премълча.

На другия ден вечерта при Павел дойде Лев. Разделиха се в полунощ. Лев си отиде от новия приятел с чувство, че е срещнал брат си, изгубен преди много години.

Сутринта на покрива пълзяха хора, поставяха антена, а Лев монтираше радиото, като разказваше интересни случки от миналото си. Павел не го виждаше, но по разказа на Тая знаеше, че Лев е блондин със светли очи, строен, с поривисти движения, тоест тъкмо такъв, какъвто си го представяше Павел в първите минути на познанството.

Привечер в стаята се запалиха три „микро“. Лев тържествено подаде слушалките на Павел. В ефира цареше хаос от звуци. Като птички чуруликаха пристанищните „морзовки“, нейде (очевидно близо, в морето) бръмчеше параходният апарат. В тази суматоха от шумове и звуци макарата на вариометъра намери и бързо предаде спокойния и уверен глас:

— Слушайте, слушайте, говори Москва…

Малкият апарат ловеше с антената си шестдесет станции от цял свят. Животът, от който Павел бе изхвърлен, нахлуваше през стоманената мембрана и той усети могъщия му дъх.

Като видя как пламнаха очите му, умореният Берсенев се усмихна.

В голямата къща всички спят. Тая неспокойно шепне нещо насън. Късно си идва тя в къщи, уморена и премръзнала. Павел я „зърва“ рядко. Колкото повече се задълбочава в работа, толкова по-малко свободни вечери има тя и Павел си спомня думите на Берсенев:

„Ако болшевикът има жена партиен другар, те рядко се виждат един друг. Това има два плюса: няма да си омръзнат и няма да се карат.“

Какво може той да възрази? Това трябваше да се очаква. По-рано Тая му посвещаваше всичките си вечери. Тогава имаше по-голяма топлота, повече нежност. Но тогава тя беше само другарка, жена, а сега е възпитаница и партиен другар.

Той разбираше, че колкото повече расте, толкова по-малко часове ще му отделя Тая, и прие това като нещо естествено.

Павел получи кръжок.

В къщи пак стана шумно вечер. Часовете, прекарани с младежите, зареждаха Павел с бодрост.

През останалото време майка му с мъка отнемаше слушалките на радиото, за да го нахрани.

Радиото му даваше това, което му отнемаше слепотата — възможността да се учи, и в този незнаещ граници стремеж забравяше мъчителните болки на продължаващото да гори тяло, забравяше пожара в очите и целия суров, тъй неласкав към него живот.

Когато антената донесе от Магнитострой известието за подвизите на младите му събратя, сменили под кимовското знаме поколението на Корчагин, Павел беше неизмеримо щастлив.

Представяше си снежната буря, свирепа като глутница вълци, уралските люти студове. Вятърът вие, а в нощта затрупаният от виелицата отряд от второто поколение комсомолци в пожара на волтовите дъги застъклява покривите на гигантските корпуси, за да спаси от сняг и студ първите цехове от световния комбинат. Нищожен изглеждаше горският строеж, дето се бореше с виелицата първото поколение на киевската комса. Страната израсна, израснаха и хората.

А на Днепър водата разкъса стоманените прегради и бликна, като заля машини и хора. И пак комсата се хвърли срещу стихията и след яростен двудневен двубой, без сън и почивка, върна нахлулата стихия обратно зад стоманените прегради. В тази грандиозна борба напред вървеше новото поколение комсомолци. Между имената на героите Павел с радост чу скъпото име на Игнат Панкратов.

Девета глава

Няколко дни в Москва те живееха в склада на архивата на едно от учрежденията, чийто началник действуваше да настанят Корчагин в специална клиника.

Едва сега Павел разбра, че да бъдеш твърд, когато имаш силно тяло и младост, беше много леко и просто, но да устоиш сега, когато животът те притиска като с железен обръч — е въпрос на чест.

Мина година и половина от времето, прекарано от Корчагин в склада на архивата. Осемнадесет месеца неописуеми страдания.

В клиниката професор Авербах каза направо на Павел, че не е възможно да върнат зрението му. В неясното бъдеще, когато възпалението престане, хирургията ще се опита да оперира зениците. За отстраняване на възпалението предложиха хирургически мерки.

Поискаха съгласието му и Павел разреши да правят с него всичко, което лекарите намерят за нужно.

В часовете, прекарани на операционната маса, когато ланцетите режеха врата му, за да отстранят щитовидната жлеза, смъртта три пъти го докосваше с черното си крило. Но животът в Корчагин се държеше здраво. След страшни часове на очакване Тая намираше другаря си смъртно бледен, но жив и както винаги спокойно ласкав.

— Не се бой, моето момиче, няма лесно да умра, аз ще живея още и ще обърквам, напук на аритметическите сметки на учените ескулаповци. Те са напълно прави по отношение на здравето ми, но дълбоко се заблуждават, като написаха удостоверението за стопроцентната ми неработоспособност. Тепърва ще видим това.

Павел твърдо беше избрал пътя, по който реши да се върне в редовете на строителите на новия живот.

Зимата мина, пролетта отвори прозорците и обезкръвеният Корчагин, оцелял от последната операция, разбра, че повече не може да остане в болницата. Да живее толкова месеци, заобиколен от човешки страдания, между въздишките и оплакванията на обречени хора, беше за него несравнено по-трудно, отколкото да понася своите лични страдания.

На предложението да му направят нова операция той отвърна студено и рязко:

— Точка. Стига ми толкова. Дадох за науката част от кръвта си, останалата ми е нужна за друго.

Същия ден Павел написа в ЦК писмо с молба да му се помогне да остане да живее в Москва, дето работи другарката му, тъй като по-нататъшните му скитания са безполезни. За пръв път се обърна за помощ към партията. В отговор на писмото Моссъветът му даде една стая. И Павел напусна болницата с едничкото желание да не се връща вече там.

Скромната стая в тихата пресечка на улица Кропоткинска му се стори връх на разкоша. И събудил се нощем, Павел често не вярваше, че болницата остана нейде назад.

Тая страна редовен партиен член. Настойчива в работата въпреки трагедията в личния си живот, не остана назад от ударничките и колективът награди тази мълчалива работничка с доверието си: беше избрана за член на фабкома. Гордостта за другарката му, израстваща в болшевик, облекчаваше тежкото положение на Павел.

Навести го Бажанова, която беше дошла в командировка. Говориха дълго. Павел говореше с жар за пътя, по който той в скоро време ще се върне в редовете на бойците. Бажанова забеляза сребристата ивица край слепите очи на Корчагин и каза тихо:

— Виждам, че доста сте преживели. Но все пак не сте изгубили неугасващия ентусиазъм. Какво искате повече? Добре е, че сте решили да започнете работа, за която сте се готвили пет години. Но как ще работите?

Павел се усмихна успокоително:

— Утре ще ми донесат изрязана от картон линирана хартия. Без нея не мога да пиша. Редовете се катерят един върху друг. Дълго търсих изход и го намерих — изрязаните от картон ивици няма да дадат възможност на молива да излезе вън от реда. Мъчно е да се пише, без да се вижда написаното, но не е невъзможно. В това се убедих. Дълго време не излизаше нищо, но сега почнах да пиша по-бавно, грижливо изписвам всяка буква и върви доста добре.

Павел почна да работи.

Реши да напише повест, посветена на героичната дивизия на Котовски. Заглавието дойде от само себе си:

„Родени от бурята“.

От този ден целият му живот се съсредоточи в писането на книгата. Бавно, ред по ред, се раждаха страниците. Забравяше всичко, цял овладян от образите и за пръв път преживяващ творческата мъка, когато ярките, незабравими картини, тъй отчетливо зрими, не можеха да се предадат на книга и редовете излизаха бледи, лишени от огън и страст.

Всичко, което пишеше, трябваше да помни дума по дума. Изгубването на нишката спъваше работата. Майката гледаше със страх заниманията на сина си.

В процеса на работата трябваше да чете по памет цели страници, понякога дори глави, и на майката се струваше, че синът й е полудял. Докато той пишеше, тя не се решаваше да се приближи до него, а само събираше падналите на пода листа и казваше плахо:

— Да беше се заел с нещо друго, Павлуша. А то, де се е чуло и видяло такова безкрайно писане…

Той се смееше от сърце на тревогата й и уверяваше бабичката, че още не му „хлопа дъската“.

Три глави от замислената книга бяха завършени. Павел ги изпрати на старите котовци в Одеса за оценка и скоро получи от тях писмо с положителни отзиви, но на връщане ръкописът му бе загубен по пощата. Шестмесечният му труд пропадна. Това беше за него голям удар. Той горчиво съжаляваше, че изпрати единствения екземпляр, без да си остави копие. Разказа на Леденев за загубата.

— Защо си постъпил тъй непредпазливо? Успокой се, сега няма смисъл да се ядосваш. Започвай отначало.

— Но, Инокентий Павлович! Откраднат е шестмесечният ми труд. Това са осем часа напрежение всеки ден! Проклети паразити, виж ги къде са се намъкнали!

Леденев се мъчеше да го успокои.

Трябваше да започне отначало. Леденев доставяше хартия. Помагаше да се препише написаното на пишеща машина. След месец и половина бе възстановена първата глава.

В същата квартира живееше семейство Алексееви. По-големият син, Александър, работеше като секретар в един от градските райкоми на комсомола. Той имаше осемнадесетгодишна сестра, Галя, свършила фабрично-заводско училище. Галя беше жизнерадостно момиче. Павел поръча на майка си да говори с нея дали няма да се съгласи да му помага като „секретарка“. Галя се съгласи на драго сърце. Тя дойде усмихната и приветлива и като узна, че Павел пише повест, каза:

— С удоволствие ще ви помагам, другарю Корчагин. Това не е като скучните обяви на баща ми за поддържане на чистота в кварталите.

От тоя ден литературната работа тръгна с удвоена бързина. За един месец беше направено толкова много, че Павел дори се учуди. С живото си участие и съчувствие Галя помагаше в работата му. Тихо шумолеше моливът по хартията — и тя препрочиташе по няколко пъти онова, което особено й харесваше, радвайки се искрено на успеха му. В къщи тя беше почти едничкият човек, който вярваше в работата на Павел — на другите се струваше, че нищо няма да излезе и че той само се мъчи да запълни с нещо принудителното си бездействие.

В Москва се върна от командировка Леденев и като прочете първите глави, каза:

— Продължавай, приятелю. Победата е наша, чакат те големи радости, другарю Павел. Твърдо вярвам, че мечтата ти да се върнеш в строя скоро ще се изпълни. Не губи надежда, синко.

Старият човек си отиваше доволен: намираше Павел пълен с енергия.

Идваше Галя, моливът й шумеше по хартията и възникваха редици от думи за незабравимото минало. В минутите, когато Павел се замисляше, попаднал под влиянието на спомените, Галя наблюдаваше как потрепват клепките му, как очите му се променят, сякаш отразили сменилите се мисли, и някак не й се вярваше, че той не вижда: та в чистите, без нито едно петънце зеници имаше живот!

След свършването на работата тя четеше написаното през деня и виждаше как той се мръщи, внимателно заслушан.

— Защо се мръщите, другарю Корчагин? Написаното не е лошо!

— Не, Галя, лошо е.

След несполучливите страници почваше да пише сам. Скован от тясната картонена ивица, понякога той не издържаше и захвърляше работата. И тогава в безкрайната си ярост към живота, който беше му отнел очите, чупеше моливите, а върху прехапаните устни се появяваха капки кръв.

Към края на работата все по-често почваха да избухват изпод менгемето на будната воля забравените чувства. Забранени бяха скръбта и върволицата прости човешки чувства, топли и нежни, които имаха право на живот почти у всекиго, само не у него. Ако той би се поддал само на едно от тях, работата би свършила трагично.

Късно вечер от фабриката пристигаше Тая и разменила полугласно с Мария Яковлевна няколко думи, лягаше да спи.

Последната глава е довършена. Няколко дни поред Галя чете повестта на Корчагин.

Утре ръкописът ще бъде пратен в Ленинград, в култпропа на обкома. Ако там дадат на книгата „пътен лист за живота“, ще я предадат в издателството — и тогава…

Сърцето му биеше тревожно. Тогава… началото на нов живот, спечелен с дългогодишен напрегнат и упорит труд.

Съдбата на книгата решаваше съдбата на Павел. Ако ръкописът бъде отречен, това ще бъде заникът на живота му. Ако пък несполуката бъде частична, такава, която може да се отстрани с по-нататъшна работа над себе си, той веднага ще започне ново настъпление.

Майка му отнесе тежкия пакет на пощата. Настъпиха дни на напрегнато очакване. Никога още в живота си Корчагин не беше очаквал писма с такова мъчително нетърпение, както тия дни. Павел живееше от предобедната поща до вечерната. Ленинград мълчеше.

Мълчанието на издателството ставаше застрашително. С всеки нов ден предчувствието за поражението се усилваше и Корчагин признаваше пред себе си, че безусловното отхвърляне на книгата ще бъде неговата гибел. Тогава не може да живее повече. Няма за какво.

В такива минути си спомняше морската градина край онзи градец и отново изникваше въпросът:

„Всичко ли направи, за да се изтръгнеш от железния обръч, да се върнеш в строя, да направиш живота си полезен?“

И си отговаряше:

— Да, струва ми се, всичко!

След много дни, когато очакването ставаше вече непоносимо, майка му, развълнувана не по-малко от сина си, извика, като влезе в стаята:

— Поща от Ленинград!

Беше телеграма от обкома. Няколко откъслечни думи на бланката: „Повестта горещо одобрена. Пристъпват към издаването. Поздравяваме с победата!“

Сърцето му бързо биеше. Ето я заветната мечта, станала действителност! Разкъсан бе железният обръч и той отново — вече с ново оръжие — се връщаше в строя и в живота.

1930–1934 г.

Работата ми над романа „Как се каляваше стоманата“

Преди да разкажа как съм работил над романа, ще кажа няколко думи за себе си.

В бунтовните години на Гражданската война и след нея се случи така, че здравето ми се разруши до краен предел. През последните години леглото стана мое постоянно местожителство. Аз не ходя, лежа неподвижно и преди две години изгубих лявото си око, с което само можех да виждам. Налице са всички предпоставки, за да кажа — при такива условия е невъзможно да се работи.

Аз лично мислех, че слепотата ми създава непреодолими препятствия за работа, тъй като не знаех може ли да се записват от чужди ръце всички ония най-разнородни и често трудно уловими мисли, които искаш да запишеш на хартия.

Всеки знае, че може лесно и изразително да напише писмо на приятеля си и в него със собствената си ръка да отбележи преживяванията и мислите, които го вълнуват. Но ако диктува същото писмо на друг, в повечето случаи то ще бъде по-бледо и по-сухо.

Но тъй като нямах друг изход, започнах работата си с диктуване и следях с тревога какво се получава. Сега, когато романът е написан, мога да кажа убедено с думите на вожда: „Няма такива крепости, които болшевиките не могат да превземат.“

Да, другари, може да се работи при най-тежки и отвратителни условия. Не само може, но и трябва, ако няма друга обстановка.

За това е необходимо да имаш непоколебим стремеж към труд, по-голяма упоритост и… тишина. Тишината е необходима, без нея наистина не може да се работи. Когато в стаята живеят шест души, от които двамата са палави деца, и всички тия хора се надпреварват да говорят, тогава е невъзможно да се пише.

Ще разкажа не само как написах книгата, но ще вмъкна няколко отделни ескиза, които нямат никакво отношение към съдържанието на книгата.

Отдавна имах желание да опиша събитията, на които съм бил свидетел, а понякога и участник. Но бях зает с организационна работа в комсомола и нямах време, при това не се решавах да се заема с толкова отговорна работа.

Единственият опит, и то не от литературен характер, а просто описание на фактите, беше колективната ми работа с един другар, написана по предложение на Истомола на Украйна. Никога по-рано не съм писал и този роман е първият ми труд. Но съм се подготвял за работа няколко години. Болестта ми даде много свободно време, каквото по-рано изобщо нямах. И аз жадно и ненаситно утолявах глада си за художествена книга. Всяко зло за добро.

През периода на болестта успях да завърша първия курс на задочния комунистически вуз и да обогатя мизерния си умствен багаж, като се запознах с художествената пролетарска и съветска литература.

Без тази голяма и задълбочена подготовка не бих могъл да пиша.

Имах намерение да напиша историята на група работнически деца от детската им възраст до влизането им в партията. Затова романът обхваща събития от 1915 година до днес.

За цялото време на своето съществуване младата гвардия на партията и комсомола е дала десетки хиляди прекрасни хора, беззаветно предани на партията и на своята класа.

Тяхната борба под знамето на Червената армия през периода на Гражданската война, борбата им с разрухата, след това творческата им работа през възстановителния период и накрая разгърнатата нашироко през последните години борба за построяване на социализма в нашата страна — дават неизчерпаем материал за пролетарската художествена литература.

За всичко това трябва да се напише, то е нужно на милионите, които сега се вляха в комсомола, на ония, които не бяха свидетели или участници в героичната борба на работническата младеж, рамо до рамо с бащите си, за живота на републиката.

Като започнах да пиша, направих първата грешка — взех един епизод и го описах. Началото нямаше план.

Този пръв ескиз така си и остана отделно от книгата.

После прочетох в „Литературная учеба“, че редица писатели изобщо пишат книгите си от края, понякога от средата и ги завършват с началото.

Може би това е позволено на майсторите на литературата, но аз мисля, че за начинаещия писател ще бъде много по-добре да пише планомерно от началото до края, а не обратно.

Аквотепеш[1] е малко градче в Украйна, бивша Волинска губерния. Крупен железопътен възел. Тук през бунтовните години се сблъскваха силите на революцията и реакцията. Доколко ожесточена беше борбата, може да се съди по това, че Шепетовка (чети обратно — Аквотепеш) по тридесет пъти преминаваше от едни ръце в други. Повечето от епизодите, описани в книгата, са факти.

Особено ярко си спомням за погрома, организиран от полковник Голуб, и чувствувам, че не съм успял да опиша в романа целия ужас на това масово избиване на беззащитното еврейско население. Мога само да кажа, че написаното от мен е много по-бледо от ужаса тогава.

Убийството на немския часовой от локомотивната бригада и спирането на влака с военно-полицейския отряд на линията съм записал по разказа на живите участници в този епизод. И тримата работници сега са болшевики, ударници в същото депо. Когато диктувам, преди да разкажа за някое действуващо лице, мислено си представям във въображението този човек; за това ми помага добрата памет. Трайно запомням хората и след десет години мога да си ги спомня. И ето, когато рисувам във въображението си цялото действие, което диктувам, аз през цялото време не губя картината, създадена от въображението ми. Щом картината се прекъсва, прекъсва се и записването. Смятам, че начинаещият писател не може да описва ярко даден човек и картина без това мислено въображение. Може би е странно, но аз особено ясно си представям картините, обрисувани от въображението ми, когато слушам мелодична тиха музика особено на цигулка.

Гибелта на Серьожа е описана лично от моята ръка точно когато слушах по радиото „Кавказки мелодии“ от Иполитов-Иванов.

Лошо е, че в списанията в помощ на младия писател големите писатели не пишат за черновата си работа, поне за монтажа на книгата, за построяването на главата и т.н., тъй като смятат това за ненужни подробности, а се задоволяват с общи теоретични приказки. А за начинаещия писател е необходимо да знае също така техниката на работата, да получи поне такава обикновена помощ как да направи план на работата си.

Колко напразно загубена енергия, докато начинаещият писател намери онова, което отдавна вече е известно на литераторите.

Всички писатели без изключение говорят за важността на бележника, това безспорно е вярно. Колко хубави настроения отлитат във въздуха, ако не бъдат записани веднага в бележника. И ето аз, въпреки че ми е много трудно да пиша лично, започнах такъв бележник и той вече много добре ми служи.

Повечето от действуващите лица имат измислени фамилни имена. На Жухрай е истинско само малкото име и той беше не председател на Губернската чека, а началник на Специалния отдел. Не зная доколко съм успял да обрисувам тази фигура на изваяния от монолитен чугун балтийски матрос, революционер-чекист. Нашата партия има такива другари, които никаква фъртуна, никакъв вятър не може да събори — така здраво стоят те на краката си; с груба външност, тези хора са забележителни, изпълнени със сила.

1933 г.

[1] Аквотепеш — чети обратно — Шепетовка. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.